УХВАЛА

02 грудня 2025 року    
Київ
справа №620/16509/24
адміністративне провадження №К/990/44113/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Гімона М.М.,
суддів: Хохуляка В.В.,  Юрченко В.П., 
перевіривши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНЕЙТС" на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 01.05.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.09.2025 у справі № 620/16509/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНЕЙТС" до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
ВСТАНОВИВ:
27.10.2025 до суду надійшла касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНЕЙТС" (далі - скаржник, ТОВ "ІНЕЙТС"), направлена через підсистему "Електронний суд" 27.10.2025.
Верховний Суд ухвалою від 05.11.2025 касаційну скаргу залишив без руху. Надав скаржникові десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, зокрема: надати уточнену касаційну скаргу, зміст якої щодо підстав для касаційного оскарження судового рішення має бути викладено з урахуванням роз`яснень, наданих судом. Суд звернув увагу, що доводи касаційної скарги не містили взаємозв`язку із фактичними обставинами у цій справі і висновками судів попередніх інстанцій, у зв`язку з чим не були достатніми для відкриття касаційного провадження. Також суд роз`яснив обов`язкові умови, які мають бути зазначені в касаційній скарзі у випадку її подання на відповідній підставі.
18.11.2025 від позивача надійшла уточнена касаційна скарга. Однак, проаналізувавши її доводи, колегія суддів вважає, що вона так і не усуває виявлених недоліків.
В уточненій касаційній скарзі скаржник на виконання вимог суду додав блок з посиланням на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, в якому зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанції пункту 198.6 статті 198, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України. Скаржник вважає, що: зареєстрована в ЄРПН податкова накладна є достатньою, самостійною та безумовною підставою для формування податкового кредиту покупця; будь-які додаткові документи (включно з ТТН) можуть вимагатися лише тоді, коли це прямо передбачено законом або коли контролюючий орган довів недостовірність податкової накладної; відсутність ТТН за наявності видаткових накладних та зареєстрованої ПН не може бути підставою для відмови у податковому кредиті; сумніви контролюючого органу щодо реальності операції повинні доводитися ним самим, а не компенсуватися покладенням на покупця додаткового тягаря доказування.
Однак, справи, предметом спору у яких було дослідження реальності господарських операцій, неодноразово розглядалися Верховним Судом, в тому числі і Великою Палатою Верховного Суду. Суд неодноразово висловлював позицію про те, що наявність належним чином оформлених податкових накладних (первинних документів) є обов`язковою, але не вичерпною обставиною для формування податкового кредиту. Зокрема, якщо наведені у договорах товари чи послуги фактично не поставлялися, то, відповідно, придбання таких товарів або послуг не відбулося, право на податковий кредит у такого платника податків не виникає, оскільки при цьому не дотримано обов`язкових умов для виникнення такого права на придбання товарів (послуг) з метою їх використання у господарській діяльності (постанова від 17.11.2021 у справі № 240/11360/19, від 14.01.2021 у справі № 815/2505/16). 
У постанові від 07.07.2022 у справі № 160/3364/19 Велика Палата Верховного Суду також зазначала, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у власній господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.
Велика Палата Верховного Суду також підтримала висновки про те, що при вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про те, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Тобто, висновки Верховного Суду у справах, пов`язаних з питанням дослідження реальності господарських операцій є сформованими і усталеними. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, які саме документи мають силу первинних, а які обставини можуть свідчити про нереальність господарських операцій. Верховний Суд у своїх постановах послідовно дотримується позиції про обов`язок судів надавати оцінку обставинам та наданим на їх підтвердження доказами у їх сукупності.
У цій справі суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач на підтвердження реальності господарських операцій з ТОВ «ГОЛТ АРСТ» надав лише видаткові накладні і податкові накладні. Суди дійшли висновку про недостатність таких документів для висновку про те, що господарські операції мали реальний характер. Суди звернули увагу, що позивач не надав жодного з передбачених договором документів: узгоджених сторонами заявок, рахунків-фактур, товарних накладних, актів прийому-передачі, сертифікатів відповідності тощо. Також за висновками судів позивач не надав жодних пояснень щодо можливості здійснення фактичної поставки такої значної за обсягом кількості продукції за незначний проміжок часу, не вказано виду транспорту (автомобільний чи залізничний), яким здійснювалась поставка, конкретні дати поставки тощо. Суди врахували, що товарно-транспортна накладна не є первинним документом, водночас, зауважили, що в даному випадку її відсутність може ставити під сумнів господарські операції у сукупності з іншими обставинами.
Натомість, доводи скаржника полягають в тому, що надані ним податкові накладні і видаткові накладні є достатніми доказами для підтвердження правомірності формування податкового кредиту. Тобто, такі доводи лежать в площині оцінки наданих документів, а не в контексті застосування норм матеріального права. 
Посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України не обґрунтовано, яким чином ті висновки, про які зазначає скаржник, вплинули на результат судового розгляду, адже не лише відсутність ТТН стала підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. Більш того, приведення різних висновків Верховного Суду в контексті того чи іншого аргумента контролюючого органу не є висновками Верховного Суду з питання застосування норм права, а є саме правовою оцінкою одного з доводів сторони, який здійснюється в межах кожної конкретної справи, виходячи з установлених в ній обставин у взаємозв`язку із наданими доказами.
Зазначене у сукупності свідчить про те, що скаржник не врахував мотиви і роз`яснення, надані судом в ухвалі про залишення касаційної скарги без руху, і подав уточнену касаційну скаргу, яка містить ті ж самі недоліки.
Таким чином, є підстави вважати, що у встановлений судом строк недоліки касаційної скарги заявник не усунув, вимоги ухвали про залишення скарги без руху не виконав.
Згідно з частиною другою статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, а також подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 18 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
З огляду на наведене, подана у цій справі касаційна скарга підлягає поверненню її заявникові. 
На підставі вищенаведеного та керуючись статтями 169, 330, 332 КАС України,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНЕЙТС" на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 01.05.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.09.2025 у справі № 620/16509/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНЕЙТС" до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - повернути скаржнику.
Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.
Повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Судді	М.М. Гімон В.В. Хохуляк   В.П. Юрченко