Справа № 463/8875/24 Головуючий у 1 інстанції: Едер П. Т. 
Провадження № 22-ц/811/2402/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Провадження №22-ц/811/2520/25

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 грудня 2025 року м Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Хоцяновича О.В.,
з участю: представника  ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 , її представника – ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2025 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю,

встановив:
20 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, остаточно уточненим заявою від 11 березня 2025 року, в якому просив: визнати частку ОСОБА_3 50% статутного капіталу приватного підприємства (далі – ПП) «Центр безпеки «Флоріан» об`єктом права спільної сумісної власності сторін, як подружжя, та стягнути із ОСОБА_3 на його ( ОСОБА_1 ) користь 5587425 грн., як грошову компенсацію ринкової вартості 1/2 частки ОСОБА_3 до статутного капіталу ПП «Центр безпеки «Флоріан», в порядку поділу майна подружжя.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 12 серпня 1989 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2024 року.
Під час подружнього життя ними за спільні кошти було створено та зареєстровано за відповідачкою, як засновником та єдиним бенефіціарним власником (з правом 100% частки корпоративних прав), ПП «Центр безпеки «Флоріан» та внесено кошти із спільного бюджету сім`ї в сумі 50000 грн. у статутний фонд даного підприємства.
На теперішній час відповідачка володіє 50% корпоративних прав даного підприємства з розміром частки засновника 25000 грн., що еквівалентно 50% частки статутного капіталу підприємства, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань і статуту приватного підприємства в новій редакції від 2014 року.
Позивач зазначав, що оскільки статутний капітал ПП «Центр безпеки «Флоріан» сформовано за рахунок спільних коштів подружжя, тому частка в статутному капіталі цього підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності, у зв`язку з чим він має право на грошову компенсацію половини її вартості.
Вказував, що ПП «Центр безпеки «Флоріан» має рухоме та нерухоме майно, а також здійснює підприємницьку діяльність, від якої отримує дохід.
Зокрема, за приватним підприємством зареєстровані транспортні засоби: Mercedes-Benz Sprinter 311CDI, 2005 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 ; ГАЗ 2705-222, 2005 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 .
Також, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, ПП «Центр безпеки «Флоріан» є власником групи нежитлових приміщень, загальною площею 119,7 кв.м., та загальною площею 398,5 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Промислова, буд. 60.
За позицією позивача, частка у статутному капіталі ПП «Центр безпеки «Флоріан» є пропорційною частці у майні підприємства, при цьому, така частка розраховується з вартості чистих активів підприємства.
На замовлення позивача, у відповідності до договору №VR250226-003 від 26.02.2025 року, укладеного із суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «ЕКСПЕРТ ІН», останнім проведено незалежну оцінку корпоративних прав учасників ПП «Центр безпеки «Флоріан» і, відповідно до звіту №VR250226-003 від 10 березня 2025 року, ринкова вартість корпоративних прав учасника (частки учасника), що належать відповідачці ОСОБА_3 (розмір внеску до статутного капіталу – 25000 грн., частка в статутному капіталі – 50,00%) у даному підприємстві становить 11174850 грн., а 1/2 цієї частки – 5587425 грн. 
26 листопада 2024 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на частку в статутному капіталі ПП «Центр безпеки «Флоріан» у розмірі 25000 грн., що становить 50% статутного капіталу цього підприємства.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 12 серпня 1989 року між сторонами зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2024 року.
Під час шлюбу, 09 квітня 2008 року нею одноособово було прийнято рішення про створення ПП «Центр безпеки «Флоріан», після реєстрації якого вона внесла особисті кошти в рахунок поповнення статутного капіталу підприємства в розмірі 50000 грн. 
Вказана сума коштів, які належали їй особисто, отримана нею за рахунок позики 03 липня 2009 року в розмірі 5000 грн., які вона внесла у статутний капітал підприємства 07 липня 2009 року, та від продажу через комісійний магазин речей індивідуального користування (зокрема, одягу з цінного хутра та шкіри), що підтверджується накладними квитанціями, за рахунок яких вона повернула позику і здійснила внески у статутний капітал підприємства, а саме: 18 вересня 2009 року – 200 грн., 06 жовтня 2009 року – 6500 грн., 17 та 18 листопада 2009 року – 11500 грн., 30 червня 2011 року – 10000 грн., 23 та 25 грудня 2013 року – 16800 грн.
Суми, що були внесені в якості статутного капіталу та дати їх внесення підтверджуються бухгалтерською довідкою №22/11/2024 від 22 листопада 2024 року, виданою ПП «Центр безпеки «Флоріан», кошти вносились на поточний рахунок підприємства № НОМЕР_3 в ПуАТ «СЕБ Банк», який 22 червня 2012 року змінив свою назву на ПуАТ «Фідобанк».
З моменту реєстрації підприємства і по теперішній час вона є директором підприємства, самостійно займається його розвитком і всі внески були зроблені нею за особисті кошти, позаяк, ОСОБА_1 жодної участі (особистої чи фінансової) у цьому не приймав. 
На даний час ОСОБА_3 володіє 50% корпоративних прав ПП «Центр безпеки «Флоріан», а відтак, їй на праві особистої приватної власності належить 1/2 частки в статутному капіталі підприємства в розмірі 25000 грн. 
За позицією ОСОБА_3 , немає підстав вважати, що частка в статутному капіталі підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки всі внески до статутного капіталу підприємства хоч і були здійснені під час шлюбу, але за рахунок коштів, які належали їй особисто.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2025 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. 
Визнано право особистої приватної власності ОСОБА_3 на частку в статутному капіталі ПП «Центр безпеки «Флоріан» у розмірі 25000 грн., що становить 50% статутного капіталу ПП «Центр безпеки «Флоріан».
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у загальному розмірі 968 грн. 96 коп.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2025 року заяву представника ОСОБА_3 – адвоката Лемик Р.Я. задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на правову допомогу у розмірі 20000 грн. 
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на проведення експертиз згідно квитанцій від 25.11.2024 року у розмірі 1937 грн. 12 коп.
Обидва судові рішення оскаржив позивач ОСОБА_1 , просив їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, у задоволенні заяви відповідачки про стягнення судових витрат – відмовити.
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про продаж відповідачкою особистих речей через комісійний магазин, оскільки вона не надала жодного належного доказу того, що відчужила речі, які належали їй на праві особистої приватної власності, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про джерела набуття цих речей, а також докази їх належності відповідачці на законних підставах. 
Окрім того, позивачу не було відомо, що будь-які хутряні речі були відчужені відповідачкою, оскільки деякі з них були придбані з його участю та ще в 2022 році були наявні у відповідачки.
На переконання позивача, доводи відповідачки про походження коштів, внесених до статутного капіталу підприємства, з продажу саме її особистих речей, не підтверджені допустимими та належними доказами, а тому є безпідставними.
При цьому, зауважує, що покликання відповідачки на товарні накладні, як на підтвердження розрахунків у межах комісійного договору, є юридично неспроможними та прямо суперечать чинному спеціальному законодавству, зокрема: Правилам комісійної торгівлі непродовольчими товарами, затвердженим наказом Міністерства зовнішніх економічних зв`язків і торгівлі України від 13.03.1995 року №37, та Інструкції про порядок оформлення суб`єктами господарювання операцій при здійсненні комісійної торгівлі непродовольчими товарами, затвердженої наказом Держкомстату України від 19.08.1997 року №343.
Вважає, що не було нагальної потреби у продажу особистих речей відповідачки в той час, коли господарська діяльність в ПП «Центр безпеки «Флоріан» велась успішно, тому заяви відповідачки про те, що речі були придбані за кордоном, а згодом продані нібито через фінансову необхідність є взаємовиключними за змістом.
Також, вважає, що у відповідачки не було жодної об`єктивної причини відчужувати особисті речі з метою поповнення статутного капіталу та позичати кошти в тітки.
На переконання позивача, недоведеною є обставина, що саме ті кошти, які відповідачка отримала від продажу речей та в позику, були внесені нею до статутного капіталу підприємства, оскільки між датами продажу речей та фактичним внесенням коштів наявні суттєві розриви.
В цьому контексті, зазначає, що суд першої інстанції застосував норми матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. 
Не погоджується позивач і з висновком суду першої інстанції про відсутність у нього доходів у період формування статутного капіталу підприємства, оскільки судом не враховано наявні в матеріалах справи довідки Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 20 та 27 лютого 2025 року, копії пенсійного посвідчення від 10 червня 2008 року та 28 липня 2021 року, з яких вбачається, що позивач отримує пенсію по інвалідності третьої групи загального захворювання з 18 квітня 2008 року по сьогоднішній день, суд взагалі не дав оцінки тому факту, що позивач зареєстрований як фізична особа – підприємець з 21 серпня 1995 року, займався роздрібною торгівлею, крім того, судом не було враховано, що згідно з трудовою книжкою позивач безперервно з 1985 року по 2007 рік працював, що свідчить про наявність накопичених доходів, які, очевидно, інвестувались ним в інтересах сім`ї, окрім того, не враховано, що 25 травня 2012 року він був офіційно працевлаштований, тоді як статутний капітал підприємства формувався до 25 грудня 2013 року і саме платежі 23 та 25 грудня 2013 року були найбільшими.
Також наголошує на долученій до апеляційної скарги заяві, про яку він зазначав у суді першої інстанції, що підтверджує отримання нотаріально посвідченої згоди позивача для укладення відповідачкою договору дарування частки корпоративних прав від 03 липня 2014 року, що свідчить про віднесення цієї частки до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. 
Відтак, вважає, що статутний капітал підприємства сформовано за рахунок спільних коштів подружжя, а тому частка в статутному капіталі підприємства, якою на даний час володіє відповідачка, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
Зазначає, що відповідачка під час судового розгляду надала наступні документи: фінансову звітність мікропідприємства за 2024 рік, бухгалтерську довідку; відомість нарахування амортизації (необоротні активи за 2024 рік); висновок експертного дослідження від 26 лютого 2025 року №14/4641/38А (видавник Львівський НДЕКЦ МВС України); висновок експертного дослідження від 26 лютого 2025 року №14/4641/39А (видавник Львівський НДЕКЦ МВС України), на підставі яких була повторно проведена оцінка корпоративних прав учасників ПП «Центр безпеки «Флоріан», в тому числі, належних відповідачці ОСОБА_3 , і відповідачка жодним чином не спростувала подані їхньою стороною відомості щодо вартості її частки корпоративних прав даного підприємства. 
В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду позивач зазначає, що вказане рішення ухвалене без належної оцінки доказів, які підтверджують реальність, необхідність та співмірність заявлених витрат, що суперечить положенням ст.ст.137, 141 ЦПК України, судом не враховано докази, які були подані їхньою стороною на спростування судових витрат відповідача.
Вважає, що документи, подані представником відповідача, стосуються інших судових справ і не мають відношення до розгляду цієї справи, а окремі акти виконаних робіт містять завідомо недостовірні відомості (наприклад, участь у судовому засіданні, яке не відбулось; підготовка процесуальних документів, які дублюють один одного тощо). 
Додає, що акти надання правової допомоги оформлені загально, без деталізації змісту наданих послуг, витраченого часу, обсягу роботи та зв`язку з конкретною справою.
Зазначає, що витрати на експертизи не підтверджені належними договорами, рахунками, не деталізовані за предметом та призначенням. 
У зв`язку з цим, вважає, що стягнення судом першої інстанції з позивача вказаних сум є безпідставним, порушує засади змагальності та рівності сторін у процесі і не відповідає критеріям розумності й необхідності витрат.
28 липня 2025 року ОСОБА_3 подала відзиви на апеляційні скарги, в яких заперечила доводи та вимоги апелянта.
Зокрема, зазначила, що відповідно до ч.2 ст.57 СК України, речі індивідуального користування (одяг, коштовності) вважаються особистою приватною власністю і законодавство не встановлює обов`язку одного із подружжя щодо надання будь-яких додаткових доказів джерел набуття таких речей чи законності їх набуття; факт реалізації індивідуальних речей підтверджено накладними, які наявні в матеріалах справи.
Звертає увагу, що товарна накладна – це первинний бухгалтерський документ, який фіксує факт передачі товарно-матеріальних цінностей від одного суб`єкта господарювання іншому, саме вона є підтвердженням факту продажу товарів і використовується для обліку товарів, розрахунків з контрагентами та для податкових цілей; надані їхньою стороною накладні є первинними обліковими документами в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», містять обов`язкові реквізити та слугують підтвердженням реальності господарських операцій, здійснених відповідачем та ФОП ОСОБА_5 , відтак, товарні накладні є належними і допустимими доказами. 
Наголошує, що походження коштів та внесення їх до статутного капіталу підприємства підтверджено письмовими доказами, зокрема: копіями накладних, виданих ФОП ОСОБА_5 , бухгалтерською довідкою ПП «Центр безпеки «Флоріан», банківською випискою та квитанціями про внесок у статутний фонд, позаяк, позивачем не наведено жодних доказів, які б це спростовували.
Вважає, що аргументи позивача зводяться до пошуку формально-логічних конструкцій у власній суб`єктивній інтерпретації, ґрунтуються на припущеннях та здогадах і не підкріплюються жодними належними і допустимими доказами.
Додає, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували наявність регулярних доходів позивача. Так, із записів у трудовій книжці позивача, копія якої є в матеріалах справи, вбачається, що позивач систематично не працював у періоди з 2001 по 2004 роки, з 2007 по 2012 роки, не здійснював активну підприємницьку діяльність, хоча й був зареєстрований як ФОП, що підтверджується інформацією про доходи позивача, в якій відсутні відомості про отримання позивачем доходів від підприємницької діяльності в другому кварталі 2010 року та четвертому кварталі 2011 року, а розмір пенсії, яку позивач отримував, як інвалід третьої групи, був мізерним, що виключало можливість його участі у формуванні статутного капіталу підприємства в розмірі 50000 грн. 
Підтримує позицію суду щодо відсутності необхідності досліджувати доводи сторін про підтвердження ринкової вартості її частки у підприємстві, оскільки встановлено, що первісна вимога позивача є безпідставною.
Попри це, вважає за необхідне зазначити, що наданий позивачем звіт про незалежну оцінку корпоративних прав учасників №VR250226-003 від 10 березня 2025 року є недопустимим доказом, оскільки в оцінювача закінчився строк дії сертифікату суб`єкта оціночної діяльності на момент проведення такої оцінки.
У відзиві на апеляційну скаргу на додаткове рішення звертає увагу, що суд першої інстанції істотно (в чотири рази) зменшив розмір відшкодування витрат на правову допомогу, тому ця обставина не лише спростовує необґрунтовані твердження скаржника про те, що судом не було враховано надані їхньою стороною докази, а й доводить надміру гуманне відношення до сторони позивача, якому було відмовлено в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Беручи до уваги суму фіксованого гонорару 30000 грн., разом зі складністю справи, ціною позову – 5587425 грн., обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, вважає, що визначений адвокатом розмір правничої допомоги є не лише співмірним, а й істотно меншим за вимогу представника позивача ОСОБА_1 , яка в позовній заяві зазначала, що позивач планує понести судові витрати у цьому спорі в розмірі 180000 грн.
Окрім того, зазначає, що судові витрати на проведення експертизи визначення ринкової вартості транспортного засобу в розмірі 1937 грн. 12 коп. підтверджено квитанціями про оплату, а оскільки експертиза проводилася державною установою – Львівським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України, то експертне дослідження здійснюється на підставі акцепту замовником публічної оферти після оплати вартості такої послуги, відтак, твердження скаржника про те, що витрати на експертизи не підтверджені належними договорами, рахунками, не деталізовані за предметом та призначенням, є теж безпідставними. 
В судове засідання апеляційного 16 грудня 2025 року сторони з`явились.
Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 26 грудня 2025 року о 14:15. 
Заслухавши пояснення сторони ОСОБА_1 в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони ОСОБА_3 , перевіривши матеріали справи, частина яких сформована в електронному вигляді, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Перелік об`єктів права спільної сумісної власності визначений статтею 61 СК України.
Відповідно до вимог статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначений статтею 57 СК України, до якого, зокрема, входить: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За правилами частини першої статті 69 та частини першої статті 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року (справа №372/504/17, провадження №14-325цс18), конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17 (провадження №61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».
Отже, підсумовуючи викладене, слід дійти висновку про те, що той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, відтак, застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.
Судом встановлено, що з 12 серпня 1989 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2024 року і від якого вони мають двох уже повнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Під час перебування у шлюбі, 09 квітня 2008 року здійснено державну реєстрацію приватного підприємства «Центр безпеки «Флоріан», ЄДРПОУ 35816176, місцезнаходженням якого є: Львівська область, Жовківський район, с. Малехів, вул. Нова, будинок 20А, із статутним капіталом у розмірі 50000 грн., що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань і Статутом приватного підприємства «Центр безпеки «Флоріан».
Згідно з п.1.2 Статуту підприємства (у його первинній редакції), ПП «Центр безпеки «Флоріан» засноване на приватній власності засновника – ОСОБА_3 .
Пунктом 3.5 Статуту визначено, що для забезпечення діяльності підприємства створюється початковий статутний капітал за рахунок внесків засновника в розмірі 50000 грн.
В подальшому, ОСОБА_3 подарувала 50% частки у статутному капіталі ПП «Центр безпеки «Флоріан», що становить 25000 грн., ОСОБА_8 на підставі договору дарування від 03 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаняк С.С., у зв`язку з чим було затверджено статут підприємства у новій редакції. 
З моменту створення підприємства, ОСОБА_3 була керівником підприємства і залишається ним на сьогоднішній день, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Станом на час розгляду справи, ОСОБА_3 належить 50% частки статутного капіталу ПП «Центр безпеки «Флоріан».
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, ПП «Центр безпеки «Флоріан» належить на праві власності нерухоме майно, а саме: група нежитлових приміщень, загальною площею 119,7 кв.м., та загальною площею 398,5 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Державна реєстрація права власності на вказане нерухоме майно за ПП «Центр безпеки «Флоріан» проведена 01 квітня 2021 року. 
Відповідно до частини першої статті 62 ГК України, підприємством є самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.
Приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці, а також підприємство, що діє на основі приватної власності суб`єкта господарювання – юридичної особи (частина перша статті 113 ГК України).
Частиною першою статті 63 ГК України визначено вид та організаційно-правову форму підприємств за ознакою форми власності. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 червня 2019 року у справі №917/1338/18 (провадження №12-23гс19) погодилась із висновком, сформульованим у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №917/1887/17, що характеристика юридичної особи як приватного підприємства – це характеристика того, на підставі якої власності його створено. 
У постанові від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (провадження №12-71гс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що приватне підприємство – це не окрема організаційно-правова форма юридичної особи, а класифікуюча ознака юридичних осіб залежно від форми власності.
За ознакою наявності чи відсутності учасників юридичні особи поділяються на товариства та установи, у зв`язку з чим приватне підприємство є товариством, оскільки воно має хоча б одного учасника.
Відповідно до частини першої статті 84 ЦК України, товариства, які здійснюють підприємницьку діяльність з метою одержання прибутку та наступного його розподілу між учасниками (підприємницькі товариства), можуть бути створені лише як господарські товариства (повне товариство, командитне товариство, товариство з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерне товариство) або виробничі кооперативи чи сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські кооперативні об`єднання, що діють з метою одержання прибутку. 
Отже, якщо приватне підприємство створене для ведення підприємницької діяльності й розподілу прибутку між учасниками (засновниками), то таке приватне підприємство є підприємницьким товариством.
Встановлення виду підприємницького товариства, до якого належить приватне підприємство, а саме, що приватне підприємство є господарським товариством (зокрема, товариством з обмеженою або додатковою відповідальністю) або кооперативом (зокрема, сільськогосподарським кооперативом, сільськогосподарським кооперативним об`єднанням), у кожному конкретному випадку зумовлюватиме застосування до спірних правовідносин відповідного законодавства, зокрема законів України «Про господарські товариства», «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», «Про кооперацію», «Про сільськогосподарську кооперацію».
При визначенні виду підприємницького товариства, до якого належить ПП «Центр безпеки «Флоріан», необхідно виходити з того, що ПП «Центр безпеки «Флоріан» створено для ведення підприємницької діяльності, метою якого є отримання прибутку; приватне підприємство має статутний капітал, поділений на частки, його учасники не несуть відповідальність за зобов`язаннями приватного підприємства. З огляду на наведене, ПП «Центр безпеки «Флоріан» є господарським товариством (товариством з обмеженою відповідальністю).
Відповідно до частини першої статті 91 ЦК України, юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Отже, юридичній особі може належати майно на праві власності.
Відповідно до частин першої та другої статті 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями; юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Тому засновники (учасники) наділяють юридичну особу майном, на яке вона набуває право власності.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 115 ЦК України, господарське товариство є власником, зокрема, майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу. 
Відповідно до частини другої статті 19 Закону України «Про кооперацію», джерелами формування майна кооперативу є, зокрема, вступні, членські та цільові внески його членів, паї та додаткові паї.
Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію», джерелами формування майна сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського кооперативного об`єднання є, зокрема, вступні внески та вклади (у тому числі додаткові вклади), членські та цільові внески його членів.
Здійснивши аналіз наведених положень законодавства, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (провадження №12-71гс20) дійшла висновку, що «право власності на майно, передане учасниками господарського товариства як вклад, належить товариству, а не його учасникам (засновникам). Право власності на майно, передане кооперативу як вступні, членські, цільові внески, вклади його членів тощо належить кооперативу, а не його членам. Тому майно господарського товариства, кооперативу належить їм на праві власності, і не може належати на праві власності іншим особам. Зокрема, таке майно не може належати на праві спільної власності учаснику (засновнику, члену) приватного підприємства та його подружжю (колишньому подружжю).
Таким чином, з моменту внесення грошових коштів чи іншого майна як вкладу таке майно належить на праві власності самому товариству, і воно втрачає ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя».
Вирішуючи питання нібито суперечності правових позицій щодо правового режиму спільного майна подружжя, за рахунок якого утворилося майно приватного підприємства, викладених у постановах Верховного Суду України (Верховного Суду), та з іншого боку позиції, наведеної у Рішенні Конституційного Суду України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (провадження №12-71гс20) вказала, що висновки, викладені в Рішенні Конституційного Суду України, слід розуміти так: статутний капітал приватного підприємства – юридичної особи або майно приватного підприємства – єдиного майнового комплексу можуть бути об`єктами права спільної сумісної власності подружжя (якщо вони не є об`єктами права особистої власності одного з подружжя).
Іншими словами, пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України охоплює два різні випадки:
– перший – коли майно передано у власність юридичної особи, зареєстрованої як приватне підприємство. Тоді частка в статутному капіталі такої юридичної особи (але не її майно) може належати на праві приватної спільної сумісної власності подружжю;
– другий – коли йдеться про єдиний майновий комплекс, тобто про підприємство в розумінні статті 191 ЦК України, яке не передане як вклад юридичній особі, а використовується одним з подружжя без створення юридичної особи, зокрема, як фізичною особою – підприємцем. Тоді майно, яке входить до складу підприємства як єдиного майнового комплексу (але не частка в статутному капіталі майнового комплексу, бо майновий комплекс не може мати статутного капіталу), може належати на праві спільної сумісної власності подружжю.
При цьому, часткою в статутному капіталі товариства є сукупність корпоративних прав та обов`язків, пов`язаних з участю особи в товаристві, серед яких право на управління товариством, право на отримання частини прибутку від діяльності товариства, а також право на отримання частини майна товариства у разі виходу з нього учасника або у випадку розподілу майна товариства в процесі його ліквідації.
Відповідно до частини восьмої статті 24 Закону України «Про товариства з обмеженою відповідальністю», вартість частки учасника визначається виходячи з ринкової вартості сукупності всіх часток учасників товариства пропорційно до розміру частки такого учасника.
Таким чином, згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18, у разі внесення одним із подружжя (колишнього подружжя), який є учасником господарського товариства, грошових коштів чи майна у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, саме товариство стає їх власником, тоді як право іншого з подружжя на спільні кошти / майно трансформується в інший об`єкт – право вимоги на виплату частки у статутному капіталі товариства, що є відмінним від виплати половини вартості внеску засновника товариства до його статутного капіталу.
З огляду на викладене, позивачем ОСОБА_1 правильно визначено предмет свого позову.
Разом з тим, як вже було зазначено вище, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. 
Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що статутний капітал ПП «Центр безпеки «Флоріан» ОСОБА_3 наповнений (сформований) за рахунок її особистих коштів, зокрема, отриманих за рахунок позики та продажу речей індивідуального користування (одягу з цінного хутра та шкіри), тому є її особистою власністю.
При цьому, суд урахував, що 03 липня 2009 року ОСОБА_3 позичила кошти у своєї рідної тітки ОСОБА_9 у розмірі 5000 грн., що підтверджується копією розписки від 03 липня 2009 року, які вважала особистим боргом. Позичені кошти в сумі 5000 грн. ОСОБА_3 повернула 08 жовтня 2009 року, про що міститься запис позикодавця на розписці. 
07 липня 2009 року грошові кошти в сумі 5000 грн. були внесені ОСОБА_3 у статутний фонд ПП «Центр безпеки «Флоріан», що підтверджено бухгалтерською довідкою №22/11/2024 від 22 листопада 2024 року, банківською випискою по рахунку ПП «Центр безпеки «Флоріан» від 07 липня 2009 року та квитанцією №210 від 07 липня 2009 року ПуАТ «СЕБ Банк» про внесок у статутний фонд.
18 вересня 2009 року в статутний фонд підприємства ОСОБА_3 внесено 200 грн., що підтверджується бухгалтерською довідкою №22/11/2024 від 22 листопада 2024 року, банківською випискою по рахунку ПП «Центр безпеки «Флоріан» від 18 вересня 2009 року та квитанцією №329 від 18 вересня 2009 року ПуАТ «СЕБ Банк» про внесок у статутний фонд.
06 жовтня 2009 року в статутний фонд підприємства ОСОБА_3 внесено 6500 грн., що підтверджується бухгалтерською довідкою №22/11/2024 від 22 листопада 2024 року, банківською випискою по рахунку ПП «Центр безпеки «Флоріан» від 06 жовтня 2009 року та квитанцією №351 від 06 жовтня 2009 року ПуАТ «СЕБ Банк» про внесок у статутний фонд.
17 листопада 2009 року в статутний фонд підприємства ОСОБА_3 внесено 6300 грн., що підтверджується бухгалтерською довідкою №22/11/2024 від 22 листопада 2024 року, банківською випискою по рахунку ПП «Центр безпеки «Флоріан» від 17 листопада 2009 року та квитанцією №398 від 17 листопада 2009 року ПуАТ «СЕБ Банк» про внесок у статутний фонд.
18 листопада 2009 року в статутний фонд підприємства ОСОБА_3 внесено 5200 грн., що стверджується бухгалтерською довідкою №22/11/2024 від 22 листопада 2024 року, банківською випискою по рахунку ПП «Центр безпеки «Флоріан» від 18 листопада 2009 року та квитанцією №400 від 18 листопада 2009 року ПуАТ «СЕБ Банк» про внесок у статутний фонд.
30 червня 2011 року в статутний фонд підприємства ОСОБА_3 внесено 10000 грн., що підтверджується бухгалтерською довідкою №22/11/2024 від 22 листопада 2024 року, банківською випискою по рахунку ПП «Центр безпеки «Флоріан» від 30 червня 2011 року та квитанцією №140702508 від 30 червня 2011 року ПуАТ «СЕБ Банк» про внесок у статутний фонд.
23 грудня 2013 року в статутний фонд підприємства ОСОБА_3 внесено 8000 грн., що підтверджується бухгалтерською довідкою №22/11/2024 від 22 листопада 2024 року, банківською випискою по рахунку ПП «Центр безпеки «Флоріан» від 23 грудня 2013 року та квитанцією №185849478 від 23 грудня 2013 року ПуАТ «Фідобанк» про внесок у статутний фонд.
25 грудня 2013 року в статутний фонд підприємства ОСОБА_3 внесено 8800 грн., що стверджується бухгалтерською довідкою №22/11/2024 від 22 листопада 2024 року, банківською випискою по рахунку ПП «Центр безпеки «Флоріан» від 25 грудня 2013 року та квитанцією №186234268 від 25 грудня 2013 року ПуАТ «Фідобанк» про внесок у статутний фонд.
Таким чином, 25 грудня 2013 року статутний фонд підприємства був сформований повністю у розмірі 50000 грн., що стверджується бухгалтерською довідкою №22/11/2024 від 22 листопада 2024 року.
Той факт, що вказані грошові кошти були внесені ОСОБА_3 за рахунок особистих коштів, які вона отримала від продажу речей індивідуального користування (зокрема, верхнього одягу з цінного хутра та шкіри), підтверджено копіями накладних з комісійного магазину ФОП ОСОБА_5 про продаж прийнятого у ОСОБА_3 товару на загальну суму 50000 грн., а саме: 17 вересня 2009 року – на суму 200 грн., 05 жовтня 2009 року – на суму 11500 грн. (накладна №24 від 20 липня 2009 року); 16 листопада 2009 року – на суму 11500 грн. (накладна №287 від 09 вересня 2009 року); 22 березня 2011 року – на суму 10000 грн., які ОСОБА_3 отримала 16 травня 2011 року (накладна №857/11 від 21 січня 2011 року); 18 жовтня 2013 року – на суму 800 грн. та 05 грудня 2013 року – на суму 16000 грн., разом – 16800 грн., які ОСОБА_3 отримала 20 грудня 2013 року (накладна №3876/13 від 09 вересня 2013 року).
Наведені вище письмові докази наявні в матеріалах справи в електронному вигляді.
Надані стороною ОСОБА_3 накладні містять необхідні реквізити щодо оформлення прийняття ФОП ОСОБА_5 у ОСОБА_3 товару для продажу через комісійний магазин, дати такого продажу та виручені від нього суми грошових коштів, а також дати і суми отримання коштів ОСОБА_3 , що скріплено підписами обох сторін.
Доказів про те, що ці накладні містять недостовірну інформацію, в матеріалах справи немає, тому доводи апеляційної скарги про неналежність цих письмових доказів є безпідставними.
Безпідставними є й інші доводи апеляційної скарги в цій частині, оскільки при віднесенні речей індивідуального користування до особистої власності одного з подружжя, не має правового значення та обставина, за чиї кошти такі речі були куплені (джерела набуття речей).
Окрім того, як правильно вказав суд першої інстанції, отримані ОСОБА_3 грошові кошти від позики та продажу речей індивідуального користування відразу або з неістотним розривом в часі вносились нею у статутний фонд підприємства, що свідчить про правдивість її твердження, що статутний капітал підприємства було сформовано за рахунок особистих коштів.
Доводи ОСОБА_1 про те, що нагальної необхідності у продажу таких речей не було, є лише припущенням, оскільки відсутні докази на підтвердження тієї обставини, що внески у статутний фонд підприємства здійснювались за рахунок іншого доходу, зокрема, за рахунок заробітної плати, пенсії тощо, тобто коштів, які законом віднесені до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Окрім того, встановлено, що у спірний період наповнення статутного капіталу підприємства (2009 – 2013 роки) ОСОБА_3 працювала, проте, її щомісячна заробітна плата не була значною і становила від 1300 грн. до 5593 грн. 
Колегія суддів вважає необґрунтованими твердження ОСОБА_1 про його участь у формуванні статутного капіталу підприємства, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про отримання ОСОБА_1 стабільного доходу у період формування статутного капіталу підприємства, окрім як пенсії у зв`язку з інвалідністю, оскільки згідно із записами в його трудовій книжці, з 30 листопада 2007 року він не працював і лише 25 травня 2012 року був прийнятий на роботу на посаду консультанта з маркетингу в ПП «Лео Кераміка».
Доводи ОСОБА_1 про те, що, власне, коли він працевлаштувався, внески у статутний капітал підприємства були найбільшими, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки згідно з наданою Головним управлінням ДПС у Львівській області на виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2025 року інформацією про його дохід за період з І кварталу 2009 року по ІУ квартал 2013 року, у ОСОБА_1 відсутній дохід у 2009 – 2010 роках, у 2011 році за 4 квартал дохід у виді заробітної плати становив 1651 грн. 86 коп., а працюючи на ПП «Лео Кераміка», його заробітна плата становила 3750 грн., а в четвертому кварталі 2013 року – 4050 грн., позаяк, у грудні 2013 року в статутний капітал підприємства ОСОБА_3 внесено 16800 грн.
За встановлених і наведених вище обставин справи, колегія суддів відхиляє посилання в апеляційній скарзі на заяву (згоду), яку ОСОБА_1 надав при укладенні ОСОБА_3 03 липня 2014 року договору дарування частки статутного капіталу підприємства, оскільки за вимогами частини третьої статті 65 СК України, норма якої є імперативною, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово; згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Аналогічне за змістом положення міститься й у п.п.4.2 п.4 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року. 
Отже, сама по собі заява позивача про надання згоди при відчуженні ОСОБА_3 частки статутного капіталу підприємства, право власності на яку оформлене за нею під час шлюбу, не може бути безумовною підставою для визнання спірної частки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Зазначене узгоджується із презумпцією спільної сумісної власності майна подружжя, яка має на меті захист інтересів кожного з подружжя щодо майна, набутого за час перебування у шлюбі, а отже, вимога надання згоди на вчинення правочину іншим з подружжя є підтвердженням існування презумпції спільної сумісної власності щодо конкретного майна подружжя, яке відчужується. Водночас, наявність такої згоди, навіть у письмовій (нотаріальній) формі, не позбавляє іншого з подружжя можливості спростовувати існуючу презумпцію спільної сумісної власності подружжя та визнавати майно чи його частину своїм особистим.
Окрім того, в заяві-згоді ОСОБА_1 зазначив, що погоджується з тим, щоб умови договору дарування частки визначались його дружиною ОСОБА_3 самостійно.
Така позиція ОСОБА_1 , на переконання колегії суддів, додатково підтверджує ту обставину, що ОСОБА_3 формувала статутний капітал підприємства самостійно, за рахунок особистих коштів і своєю працею, тому, відповідно, і розпоряджалась ним на свій розсуд.
Колегія суддів визнає безпідставними покликання сторони ОСОБА_1 на обставини, вказані ОСОБА_3 в позовній заяві, яку вона подала до суду раніше (у травні 2024 року) про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя, оскільки  ОСОБА_1 не заявляв своїх вимог щодо поділу майна подружжя разом із нею, в тому числі й щодо наявності у нього права на грошову компенсацію 1/2 належної ОСОБА_3 частки статутного капіталу підприємства.
В цьому контексті необхідно звернути увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц виснувала що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання. 
При цьому, обсяг майна, яке подружжя просить поділити, повинен охоплювати усе спільно набуте ними у шлюбі майно з метою найбільш ефективного вирішення спору про його поділ у межах одного провадження. Указане відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи в суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. п.24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20).
Таким чином, за встановлених і наведених вище обставин справи, в колегії суддів немає підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, що дійшов суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з визнанням спірного майна об`єктом права особистої власності іншого з подружжя – відповідачки ОСОБА_3 .
У зв`язку з цим, відсутні підстави досліджувати доводи та докази сторін щодо визначення ринкової вартості частки  ОСОБА_3 у статутному капіталі підприємства.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги на додаткове рішення, то колегія суддів ураховує наступне. 
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 
Частиною другою статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову – на відповідача, у разі відмови в позові – на позивача, у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч.10 ст.141 ЦПК України).
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК).
Колегія суддів вважає, що при вирішенні питання розподілу судових витрат суд першої інстанції в повній мірі дотримався наведених вище норм процесуального права, розмір витрат на правничу допомогу, присуджених відповідачці з позивача, відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, ціни позову, тому підстав для скасування чи зміни додаткового рішення також немає.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, які сторони подали на підтвердження своїх вимог та заперечень, застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, не допустив порушень норм процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування рішення, доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного спору та вирішення питання розподілу судових витрат, тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення – залишити без змін.
Відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. 
У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду (ч.10 ст.158 ЦПК).
Постановою Львівського апеляційного суду від 15 липня 2025 року, прийнятою за наслідками перегляду за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 27 лютого 2025 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення його позову в даній справі, ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 27 лютого 2025 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Заборонено суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам прав на нерухоме майно та іншим органам чи особам, які уповноважені здійснювати реєстраційні дії, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна, а саме: приміщення, в будівлі складу – гаражу літ. «О-1», загальною площею 90,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстрований на праві власності за ОСОБА_3 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2329915246101. 
Враховуючи наведені вище норми процесуального закону й те, що за наслідками апеляційного розгляду справи залишено без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , тому заходи забезпечення позову ОСОБА_1 , вжиті постановою Львівського апеляційного суду від 15 липня 2025 року, підлягають скасуванню.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:
апеляційні скарги  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2025 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2025 року залишити без змін. 
Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Львівського апеляційного суду від 15 липня 2025 року, у виді заборони суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам прав на нерухоме майно та іншим органам чи особам, які уповноважені здійснювати реєстраційні дії, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна, а саме: приміщення, в будівлі складу – гаражу літ. «О-1», загальною площею 90,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстрований на праві власності за ОСОБА_3 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2329915246101. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 31 грудня 2025 року.

Головуючий       С.М. Бойко

Судді:        С.М. Копняк

А.В. Ніткевич