ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" грудня 2025 р. Справа№ 927/572/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Мальченко А.О.
суддів: Тищенко А.І. 
Михальської Ю.Б. 

при секретарі судового засідання Линник А.М.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Чернігівської обласної прокуратури
на рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.09.2025
у справі № 927/572/25 (суддя Шморгун В.В.)
за позовом Ніжинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області,
до ОСОБА_1 (відповідач - 1)
Фермерського господарства «Північ Агро» (відповідач - 2)
Товариства з обмеженою відповідальністю «ВК Агро» (відповідач - 3)
про зобов`язання повернути земельні ділянки,
за участю представників сторін згідно з протоколом судового засідання, -

ВСТАНОВИВ:
Ніжинська окружна прокуратура в інтересах держави (далі також - Прокурор) в особі Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області (далі також - Рада) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Північ Агро» (далі також - ФГ) та Товариства з обмеженою відповідальністю «ВК Агро» (далі також - Товариство) про зобов`язання ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Північ Агро» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ВК Агро» повернути Вертіївській сільській раді Ніжинського району Чернігівської області земельні ділянки з кадастровими номерами:
- 7423381900:34:001:0004 площею 42,1135 га, розташовану в адміністративних межах Вертіївської сільської ради Ніжинського району;
- 7423381900:34:001:0005 площею 77,8865 га, розташовану в адміністративних межах Вертіївської сільської ради Ніжинського району.
Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 11.09.2025 у справі №927/572/25 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивовано нормами статей 116, 123, 124, 134 ЗК України, статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 203, 215, 228, 387, 397-399 ЦК України, та встановленими судом обставинами обрання Прокурором неправильного та неефективного способу захисту порушеного права, з огляду на вимогу Прокурора повернути земельні ділянки заявлену у межах негаторного позову, а не витребування її з незаконного володіння ТОВ «ВК Агро» у порядку віндикації.
Під час розгляду спору судом першої інстанції також враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №922/614/19, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі №525/1225/15-ц, у постановах Верховного Суду від 13.06.2023 у справі №908/1445/20, від 07.06.2023 у справі №922/3737/19, від 14.03.2023 у справі №922/1974/19, від 07.03.2023 у справі №922/3108/19, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі №910/8413/21, у постанові Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 922/1832/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №688/2908/16-ц та інші.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Чернігівська обласна прокуратура звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, Прокурор вказує на те, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають встановленим обставинам справи; судом при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права. 
Крім того, під час ухвалення рішення по справі судом не дотримано процесуальної вимоги щодо врахування при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
На обґрунтування свого рішення про те, що належним способу захисту у даній справі є звернення з віндикаційним позовом, суд застосував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19. Однак, спори у справі №446/478/19 та №927/572/25 не є тотожними, відтак, правова позиція Верховного Суду застосуванню не підлягає.
Натомість, судом не взято до уваги постанову Верховного Суду від 05.02.2025 у справі №917/1476/23, на яку посилався прокурор, у якій Верховний Суд дійшов висновку про те, що відсутність у орендаря та, в свою чергу, у суборендаря правових підстав для користування земельною ділянкою (користування землею на підставі нікчемного договору) свідчить про те, що останні використовують її незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном, з тієї підстави, що у постанові від 05.02.2025 у справі №917/1476/23 Верховний Суд відповідних висновків щодо застосування норм права у цьому контексті не формулював.
Прокурор зауважує, що враховуючи підстави та зміст позову, у наведеному випадку спосіб захисту порушеного права, який відповідає вимогам закону і є одночасно ефективним, передбачає звернення з негаторним позовом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц визначила, що залежно від фактичних обставин справи, вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов. У цій же постанові Верховний Суд наголосив, що відсутність у орендаря та, в свою чергу, у суборендаря правових підстав для користування земельною ділянкою (користування землею на підставі нікчемного договору) свідчить про те, що останні використовують її незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном.
Водночас, Господарський суд Чернігівської області безпідставно застосовував до спірних правовідносин положення ст. ст. 387, 388 ЦК України, які не підлягали застосуванню; не застосував положення ст. 391 ЦК України, ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, які підлягали застосуванню, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин місцевий господарський суд не врахував висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду по справі №917/1476/23, у результаті чого дійшов у своєму рішенні висновків, які не відповідають встановленим обставинам справи.
Крім того, місцевий господарський суд при ухваленні оскаржуваного рішення належним чином не застосовував наслідків встановленої ним нікчемності правочинів. Так, у постанові Касаційного цивільного суду від 15 березня 2018 року у справі №616/137/16-ц Верховний Суд виснував, що суд також зобов`язаний за власною ініціативою застосувати наслідки недійсності нікчемного договору, що врегульовано частиною п`ятою статті 216 ЦК України.
Таким чином Господарський суд Чернігівської області, дійшовши висновку про те, що наслідком нікчемності укладених договорів оренди спірних земельних ділянок є недійсність договорів суборенди цих ділянок, був зобов`язаний за власною ініціативою застосувати відповідний наслідок нікчемності правочинів, проте всупереч вимог ч. 5 ст. 216 ЦК України, відповідний наслідок, у тому числі у вигляді самостійно визначеного ним способу захисту порушеного права, не застосував.
Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2025 апеляційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Тищенко А.І., Михальської Ю.Б.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 апеляційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.09.2025 у справі № 927/572/25 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.
10.10.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від представника скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Чернігівської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.09.2025 у справі № 927/572/25 та призначено її розгляд на 06.11.2025. Учасникам апеляційного провадження встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу до 29.10.2025. Ухвалою суду також витребувано з Господарського суду Чернігівської області матеріали справи № 927/572/25.
28.10.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Фермерського господарства «Північ Агро» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому фермерське господарство просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.
Фермерське господарство погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обрання неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (Постанови Великої Палати Верховного суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі №910/10011/19, від 22.06.2021 у справі №200/606/18, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц).
Також, Верховним судом у складі колегії Касаційного господарського суду у справі №916/1213/23 від 14.05.2024 та у справі № 904/1407/21 від 28.05.2024 здійснено висновок, про те, що позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише у разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме звернення з позовними вимогами про визнання виконаного/часткового виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.
Фермерське господарство також вважає, що органи прокуратури відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та наказів Генерального прокурора України від 19.09.2005 №3гн, від 18.10.2010 №3гн, від 12.04.2011 №3гн, від 07.11.2012 №3гн могли бути обізнаними про існування розпорядження та оскаржуваних прокуратурою договорів та звернутися до суду із відповідним позовом до спливу строку позовної давності. Натомість, звернення до суду із цим позовом відбулось лише у 2025 році з пропуском строків позовної давності. Відтак, у позові необхідно відмовити у зв`язку з пропуском строків позовної давності.
31.10.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Чернігівської обласної прокуратури надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, у якому Прокурор вважає безпідставними доводи відзиву Фермерського господарства, зокрема щодо обрання ним неефективного способу захисту порушеного права та наполягає, що спірна земельна ділянка, з огляду на встановлені судом обставини, може бути витребувана у відповідачів саме за негаторним позовом.
05.11.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від представника Фермерського господарства «Північ Агро» Федоровської І.О. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтоване перебуванням останньої у відрядженні.
06.11.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ВК Агро» Вовк С.С. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтоване зайнятістю останньої в іншому судовому засіданні.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2025 розгляд апеляційної скарги Чернігівської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.09.2025 у справі № 927/572/25 відкладено на 18.12.2025.
Вертіївська сільська рада Ніжинського району у судові засідання, призначені на 16.11.2025 та на 18.12.2025 свого уповноваженого представника не направила, про день, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. 
Судова колегія, вислухавши думку учасників справи щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності позивача, дійшла висновку про наявність підстав для подальшого розгляду справи без участі учасника справи, який не з`явився. 
Так, згідно з частинами 1 та 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки. 
Відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду. 
Водночас, колегія звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
В судовому засіданні 18.12.2025 прокурор підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити повністю. 
Представники відповідача-1, відповідача-2 та відповідача-3 висловили заперечення проти апеляційної скарги, вказуючи на безпідставність її доводів та вимог, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду - залишити без змін. 
18.12.2025 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Обговоривши доводи апеляційної скарги Чернігівської обласної прокуратури, відзиву на апеляційну скаргу, відповіді на відзив на апеляційну скаргу, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 24.10.2012 Ніжинська районна державна адміністрація Чернігівської області видала розпорядження №508, яким затвердила технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельні ділянки, ОСОБА_1 на земельні ділянки загальною площею 416,0821 га на умовах оренди для ведення фермерського господарства за рахунок земель запасу Кукшинської сільської ради; надала ОСОБА_1 в оренду земельні ділянки загальною площею 416,0821 га для ведення фермерського господарства строком на 25 років.
Відповідно до розпорядження №508 від 24.10.2012 Ніжинська РДА та ОСОБА_1 уклали договори оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення - для ведення фермерського господарства строком на 25 років, а саме: від 16.11.2012 щодо земельної ділянки загальною площею 57,7267 га (кадастровий номер 7423385600:04:001:0005); від 16.11.2012 щодо земельної ділянки загальною площею 66,9338 га (кадастровий номер 7423385600:04:001:0004); від 16.11.2012 щодо земельної ділянки загальною площею 36,7563 га (кадастровий номер 7423385600:03:002:0001); від 16.11.2012 щодо земельної ділянки загальною площею 57,3394 га (кадастровий номер 7423385600:04:001:0006); від 26.11.2012 щодо земельної ділянки загальною площею 52,6317 га (кадастровий номер 7423385600:04:001:0007); від 26.11.2012 щодо земельної ділянки загальною площею 32,3091 га (кадастровий номер 7423385600:04:001:0002); від 26.11.2012 щодо земельної ділянки загальною площею 39,5473 га (кадастровий номер 7423385600:03:002:0002); від 26.11.2012 щодо земельної ділянки загальною площею 72,8378 га (кадастровий номер 7423385600:04:001:0003). Вказані договори були зареєстровані в Управлінні Держкомзему у Ніжинському районі 26.11.2012.
На підставі актів приймання-передачі земельної ділянки в оренду Ніжинська РДА передала, а ОСОБА_1 прийняв в строкове платне користування зазначені земельні ділянки.
12.12.2012 ОСОБА_1 зареєстрував Фермерське господарство «Північ Агро» (код ЄДРПОУ 38314298).
31.10.2013 Головне управління Держземагентства у Чернігівській області видало накази, на підставі яких затверджено проєкти землеустрою та укладено договори оренди землі з ОСОБА_1 , а саме:
- на підставі наказу від 31.10.2013 № ЧН/7423381900:34:001/00001008 укладено договір оренди землі від 25.11.2014 щодо земельної ділянки площею 42,1135 га, кадастровий номер 7423381900:34:001:0004, для ведення фермерського господарства. Договір укладено на 17 років - до 24.11.2030 (п. 8 Договору у редакції додаткової угоди від 18.10.2019). Право оренди на цю земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.12.2013 за № 3653718 за ФГ «Північ Агро»;
- на підставі наказу від 31.10.2013 № ЧН/7423381900:34:001/00001007 укладено договір оренди землі від 25.11.2014 щодо земельної ділянки площею 77,8865 га, кадастровий номер 7423381900:34:001:0005, для ведення фермерського господарства. Договір укладено на 17 років - до 24.11.2030 (п. 8 Договору у редакції додаткової угоди від 18.10.2019). Право оренди на цю земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.12.2013 за № 3667558 за ФГ «Північ Агро».
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 21.12.2018 №25-10016/14-18-сг «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» передано Вертіївській сільській раді Ніжинського району Чернігівської області у комунальну власність Вертіївської сільської об`єднаної територіальної громади земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 2798,5106 га, які розташовані за межами населених пунктів на території Вертіївської сільської об`єднаної територіальної громади, згідно з актом приймання-передачі земельної ділянки, у тому числі земельні ділянки площею 42,1135 га, кадастровий номер 7423381900:34:001:0004 та площею 77,8865 га, кадастровий номер 7423381900:34:001:0005.
05.09.2019 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за територіальною громадою, Вертіївською сільською радою Ніжинського району зареєстровано право комунальної власності на земельні ділянки площею 42,1135 га, кадастровий номер 7423381900:34:001:0004 та площею 77,8865 га, кадастровий номер 7423381900:34:001:0005.
03.01.2024 Фермерське господарство «Північ Агро» (далі - Орендар) та Товариство з обмеженою відповідальністю «ВК Агро» (далі - Суборендар) уклали два договори суборенди землі, відповідно до яких Орендар надав, а Суборендар прийняв в строкове платне користування земельні ділянки площею 42,1135 га, кадастровий номер 7423381900:34:001:0004 та площею 77,8865 га, кадастровий номер 7423381900:34:001:0005. Зазначені договори суборенди укладені на 6 років (п. 6 договорів від 03.01.2024).
Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 17.04.2024 здійснено державну реєстрацію права суборенди ТОВ «ВК Агро» земельних ділянок площею 42,1135 га, кадастровий номер 7423381900:34:001:0004 та площею 77,8865 га, кадастровий номер 7423381900:34:001:0005.
Предметом спору у справі, що переглядається, є вимога Прокурора про зобов`язання ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Північ Агро» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ВК Агро» повернути Вертіївській сільській раді Ніжинського району Чернігівської області земельні ділянки з кадастровими номерами 7423381900:34:001:0004 площею 42,1135 га та 7423381900:34:001:0005 площею 77,8865 га.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення позовних вимог, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Так, відносини, пов`язані із створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Земельним кодексом України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України.
Частиною першою статті 116 ЗК України (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
За змістом частин першої-третьої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. 
Стаття 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування у тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати не передбачені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.
За змістом частини третьої статті 134 ЗК України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, для сінокосіння і випасання худоби, для городництва.
Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про фермерське господарство» право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство.
Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства визначений статтею 7 Закону України «Про фермерське господарство». Нею передбачені процедура звернення, вимоги до змісту заяви для отримання у власність або в оренду земельної ділянки державної чи комунальної власності з метою ведення фермерського господарства, строк розгляду такої заяви, умови щодо передання земельних ділянок лісового та водного фондів.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про фермерське господарство» після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства як форми підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Надання (передача) фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про фермерське господарство» землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.
За змістом положень статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство» після укладення договору користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство реєструється в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Після державної реєстрації фермерське господарство має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок), але як юридична особа, на конкурентних засадах через участь у торгах, а не як фізична особа - громадянин України із метою створення фермерського господарства.
З урахуванням вимог статей 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 116, 121, 123, 134 ЗК України право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз. Додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах. Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц, у постановах Верховного Суду від 13.06.2023 у справі № 908/1445/20, від 07.06.2023 у справі № 922/3737/19, від 14.03.2023 у справі № 922/1974/19, від 07.03.2023 у справі № 922/3108/19.
Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачами, ОСОБА_1 на момент видання ГУ Держземагентства у Чернігівській області наказів від 31.10.2013 та укладення спірних договорів оренди вже реалізував своє право на безоплатне отримання земельних ділянок (поза конкурсом) для ведення фермерського господарства та отримав в оренду земельні ділянки, право оренди яких було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частиною другою статті 215 ЦК України, зокрема, передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).
Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (частини перша та друга).
Так, у близькій за змістом постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 зазначено, що відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
У постанові Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 922/1832/19 зазначено: якщо існує зловживання громадянином такими пільговими умовами, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування повинен не допустити надання йому земельної ділянки на пільговій (позаконкурентій) основі, однак якщо і орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування не перешкоджає такому зловживанню, то ці особи (громадянин та відповідний орган) створюють незаконні передумови для отримання громадянином земельної ділянки на пільговій (позаконкурентій) основі, а правочин, укладений за наслідками таких діянь, спрямований на отримання земельної ділянки без дотримання конкурентних засад, спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою державної чи комунальної власності, то він відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК України є нікчемним.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц (провадження № 14-6цс19): «право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз. Додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах. 
Враховуючи, що ОСОБА_2 є засновником ФГ «Сапфир», який отримав земельну ділянку для створення фермерського господарства у 2007 році, його звернення у 2014 році до ГУ Держземагенства у Полтавській області з клопотанням про відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства на позаконкурсній основі суперечить нормам статей 7, 12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 116, 118, 121, 123, 134 ЗК України».
Таким чином, Верховний Суд у постановах від 09.08.2023 у справі №922/1832/19, від 10.01.2024 у справі № 922/1130/23 (з посиланням на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц, від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19), сформував підхід про нікчемність договору оренди землі, згідно із частинами першою та другою статті 228 ЦК України, укладеного без дотримання конкурентних засад, тобто спрямованого на незаконне заволодіння земельною ділянкою державної або комунальної власності.
Оскільки під час апеляційного провадження підтвердились встановлені судом першої інстанції обставини надання спірних земельних ділянок в оренду на позаконкурсній основі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірні договори оренди спрямовані на незаконне заволодіння земельними ділянками комунальної власності (а на момент укладання договорів - державної власності). У такому випадку має місце порушення публічного порядку, що, відповідно, є підставою для нікчемності таких договорів відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів виходить з того, що Прокурором не було заявлено вимог про застосування наслідків нікчемності договорів оренди від 25.11.2024, укладених щодо земельних ділянок з кадастровими номерами 7423381900:34:001:0004 та 7423381900:34:001:0005.
Натомість, Прокурором заявлено негаторну вимогу про повернення спірних земельних ділянок законному власнику.
Колегія суддів враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 Цивільного кодексу України, частина друга статті 152 Земельного кодексу України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 Земельного кодексу України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 Цивільного кодексу України).
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, спірні земельні ділянки віднесено до земель сільськогосподарського призначення, вони надавались фізичній особі для ведення фермерського господарства та на час розгляду спору перебувають в суборенді у ТОВ «ВК «Агро» на підставі договорів суборенди землі від 03.01.2024, укладених з Фермерським господарством «Північ Агро».
Під час розгляду спору, судом першої інстанції також встановлено, що укладені між Фермерським господарством «Північ Агро» та ТОВ «ВК «Агро» договори суборенди є оспорюваними.
Так, за усталеними правовими висновками Верховного Суду комплексний аналіз положень статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство» свідчить про те, що після укладення громадянином договору оренди земельної ділянки державної та комунальної власності для ведення фермерського господарства та створення цим громадянином фермерського господарства права й обов`язки орендаря такої земельної ділянки за договором оренди землі переходять від громадянина до фермерського господарства з дня проведення його державної реєстрації. Отже, з дати державної реєстрації користувачем земельної ділянки є фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалася. Подібні висновки неодноразово викладались Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц, від 31.10.2018 у справі № 677/1865/16-ц, від 27.03.2019 у справі № 574/381/17-ц, від 26.08.2019 у справі № 628/778/18, від 02.10.2019 у справі № 922/538/19.
Після державної реєстрації фермерське господарство має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок), але в окремому порядку вже як юридична особа, на конкурентних засадах через участь у торгах, а не як фізична особа - громадянин України із метою створення фермерського господарства.
Отже, як правильно виснував суд першої інстанції, після державної реєстрації ОСОБА_1 , до Фермерського господарства «Північ Агро» перейшло лише право оренди земельних ділянок площею 57,7267 га, кадастровий номер 7423385600:04:001:0005; площею 66,9338 га, кадастровий номер 7423385600:04:001:0004; площею 36,7563 га, кадастровий номер 7423385600:03:002:0001; площею 57,3394 га, кадастровий номер 7423385600:04:001:0006; площею 52,6317 га, кадастровий номер 7423385600:04:001:0007; площею 32,3091 га, кадастровий номер 7423385600:04:001:0002; площею 39,5473 га, кадастровий номер 7423385600:03:002:0002; площею 72,8378 га, кадастровий номер 7423385600:04:001:0003.
У свою чергу, Фермерське господарство «Північ Агро» не могло автоматично набути право оренди на спірні земельні ділянки, надані ОСОБА_1 , без укладення окремих правочинів. 
Згідно з частиною 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва або майбутній об`єкт нерухомості, речові права на які підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.
Натомість договори оренди спірних земельних ділянок укладено саме з ОСОБА_1 , а право оренди при цьому зареєстровано за Фермерським господарством «Північ Агро», яке не є стороною правочинів.
Отже, державний реєстратор здійснив державну реєстрацію права оренди за Фермерським господарством «Північ Агро» земельних ділянок без достатньої правової підстави та з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (за відсутності договору з відповідачем-2).
Згідно зі статтею 761 ЦК України право передання майна у найм (оренду) має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму. Вказана стаття визначає коло осіб, які можуть виступати орендодавцями. Враховуючи, що передача майна у найм є одним із способів здійснення права розпорядження майном, стаття 761 ЦК України наділяє цим правом власника, а також осіб, які мають майнові права, або уповноважені на укладення договору найму.
Відповідно до ч. 6 ст. 93 ЗК України орендована земельна ділянка або її частина може за згодою орендодавця, крім випадків, визначених законом, передаватися орендарем у володіння та користування іншій особі (суборенда).
Частинами 1, 2, 4 ст. 8 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця (крім випадків, визначених законом). Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду. Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому. Строк суборенди не може перевищувати строку, визначеного договором оренди землі. 
Таким чином, договори суборенди можуть бути укладені лише на підставі дійсних договорів оренди та є похідними від вказаних (нікчемних) договорів оренди. Тобто право на укладання договору суборенди земельної ділянки має лише особа, якій належать майнові права на цю ділянку (право оренди).
Отже, як правильно з`ясовано судом першої інстанції, договори суборенди землі від 03.01.2024 укладені з порушенням положень статті 761 ЦК України, статті 93 ЗК України, оскільки в суборенду передано земельні ділянки, на які Фермерське господарство «Північ Агро» не мало майнових прав (права оренди/надання в суборенду) на час укладення цих договорів, що є підставою для визнання їх недійсними. Тобто, договори суборенди, на підставі яких ТОВ «ВК Агро» користується спірними земельними ділянками є оспорюваними, оскільки норми чинного законодавства не встановлюють нікчемність договорів, укладених особою за відсутності у неї прав на предмет договору.
За змістом ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
В апеляційній скарзі Прокурором наголошено на постанові Верховного Суду від 05.02.2025 у справі №917/1476/23, у якій судом зазначено, що відсутність у орендаря та, в свою чергу, у суборендаря правових підстав для користування земельною ділянкою (користування землею на підставі нікчемного договору) свідчить про те, що останні використовують її незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном. 
Разом з цим, під час розгляду спору у справі, що переглядається, судом було встановлено, що Товариство користується спірними земельними ділянками на підставі чинних договорів суборенди, що, на думку колегії суддів, є достатньою правовою підставою для користування спірними земельними ділянками.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним і правомірним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).
Обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом, речово-правові способи захисту прав особи застосовують, якщо сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли сторони не перебували у договірних відносинах одна з одною, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту. Аналогічні висновки викладені у пунктах 108-110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20).
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
Як правильно констатував суд першої інстанції, нікчемність первісного правочину не зумовлює автоматичної нікчемності похідного. У такому випадку похідний правочин (відповідне право) вважається лише оспорюваним, тобто породжує юридичні наслідки до моменту визнання його недійсним.
Водночас, негаторні правовідносини можливі лише за умови відсутності в останнього володільця відповідного права, або встановленої законом неможливості отримання такого права на відповідному правовому титулі. Наприклад, земельні ділянки прибережних захисних смуг у силу норм закону не можуть перебувати в оренді, а тому власник землі може звертатись до орендаря/суборендаря такої земельної ділянки саме з негаторним позовом.
Натомість, у справі, що переглядається, спірні земельні ділянки можуть перебувати в оренді та суборенді за умови дотримання учасниками правовідносин встановленої законом процедури отримання їх в оренду.
Нікчемність договорів оренди від 25.11.2014, укладених між Головним управлінням Держземагентства у Чернігівській області та ОСОБА_1 , а також оспорюваність договорів суборенди від 03.01.2024, укладеного між Фермерським господарством «Північ Агро» та ТОВ «ВК Агро» вказує на те, що захист прав власника землі має здійснюватись виключно у межах правових механізмів застосування наслідків нікчемності договорів оренди та недійсності договорів суборенди. Натомість, Прокурором під час розгляду спору не враховано наявності договору суборенди як підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, а також не вирішено у позові питання про те, у який спосіб таке право є припиненим.
Колегія суддів відхиляє доводи Прокурора про те, що суд зобов`язаний самостійно визначати правову природу спірних правовідносин сторін та, у даному випадку, самостійно застосовувати наслідки недійсності правочинів, оскільки чинне процесуальне законодавство дозволяє розглядати спори виключно у межах заявлених позивачем позовних вимог.
У суду відсутнє право з власної ініціативи визнавати укладені між сторонами договори (у даному випадку суборенди) недійсними. Відповідно, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину та повернути спірні земельні ділянки їх власнику. 
Обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (пункт 148)), що в свою чергу виключає відмову в задоволенні позову в зв`язку з його необґрунтованістю.
Оскільки прокурор у цій справі звернувся до суду із позовом, обравши неналежний спосіб захисту прав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових та фактичних підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи усі фактичні обставини справи, встановлені місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, а також доводи апеляційної скарги Чернігівської обласної прокуратури, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.09.2025 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.
Надаючи оцінку доводам прокурора, викладеним в апеляційній скарзі, колегія суддів зауважує, що більшість з них стосується доведенню обставин незастосування до спірних правовідносин сторін тих чи інших висновків Верховного Суду. При цьому, Прокурором не спростовано встановленої судом першої інстанції обставини чинності договорів суборенди від 03.01.2024 та відсутності доказів припинення права суборенди Товариства. 
Як уже було зауважено, оскільки за нормами ЗК України земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть перебувати у оренді Товариства, правові підстави для задоволення негаторного позову про повернення спірної земельної ділянки власнику поза межами встановленого законом порядку визнання таких договорів недійсними та застосування наслідків недійсності правочину - відсутні.
Колегія суддів також звертає увагу Прокурора на постанову Верховного Суду від 19.01.2022 у справі №910/599/21, ухваленої у спорі за ідентичних обставин та з чіткими висновками про те, що договір суборенди, укладений у межах нікчемного договору оренди землі, - є оспорюваним.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доказів і доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. 
За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України», очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника - Чернігівську обласну прокуратуру.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.09.2025 у справі №927/572/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.09.2025 у справі №927/572/25 залишити без змін.
3. Матеріали справи №927/572/25 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 26.12.2025. 

Головуючий суддя А.О. Мальченко 

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська