ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року 
м. Київ

справа № 420/24135/25
касаційні провадження № К/990/42372/25, К/990/41360/25
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бившевої Л.І.,
суддів: Олендера І.Я.,  Хохуляка В.В., 

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційні скарги Державної податкової служби України (далі - ДПС України) та Головного управління ДПС в Одеській області (далі - Управління) на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 30.07.2025 (суддя Бабенко Д.А.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.09.2025 (головуючий суддя - Вербицька Н.В., судді - Джабурія О.В., Кравченко К.В.) у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський виноробний завод» до Головного управління ДПС в Одеській області про скасування рішень,
УСТАНОВИВ:
У липні 2025 року Товариство звернулося до суду з позовом до Управління, в якому просило: скасувати рішення Управління від 11.07.2025 №488/15-32-09-04-03 про припинення дії ліцензій на право провадження відповідного виду господарської діяльності; скасувати рішення Управління від 11.07.2025 №489/15-32-09-04-03 про припинення дії ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності.
Також, Товариство подало заяву про вжиття заходів забезпечення позову, в якій просило суд: зобов`язати ДПС України утриматися від вчинення дій щодо прийняття рішення про припинення дії ліцензії на виробництво алкогольних напоїв №990108202300079 терміном дії з 09.11.2023 до безстроково - до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі; зупинити дію рішення Управління від 11.07.2025 №488/15-32-09-04-03 про припинення дії ліцензії на право оптової торгівлі алкогольними напоями, крім сидру та перрі без додання спирту №990208202300077 від 28.08.2023 та ліцензії на право оптової торгівлі алкогольними напоями, сидром та перрі (без додання спирту) №990209202300064 від 28.08.2023; зупинити дію рішення Управління від 11.07.2025 №489/15-32-09-04-03 про припинення дії ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями №15020308202403921 (термін дії до 12.09.2025).
В обґрунтування заяви про вжиття заходів забезпечення позову позивач посилався на те, що існує очевидна небезпека того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити поновлення порушених прав та інтересів позивача, оскільки основним видом діяльності Товариства є виробництво та оптова торгівля алкогольними напоями. Товариство намагається зберегти не лише свої активи та ділову репутацію, але й робочі місця працівників та виконати свої зобов`язання щодо сплати податків до державного бюджету. Також, позивач наголошував, що продукція Товариства реалізовується у національних мережах магазинів, зокрема, в таких як «АТБ». Співпраця із контрагентами здійснюється на дуже жорстких умовах, за порушення яких на постачальника (позивача) покладаються особливо обтяжливі для підприємства штрафні санкції. Крім того, Товариство є роботодавцем для великої кількості працівників, що підтверджується штатним розписом. Отже, на переконання позивача, анулювання ліцензій спричинить зупинення господарської діяльності Товариства, невиконання зобов`язань перед контрагентами, руйнування ділової репутації перед контрагентами, застосування до позивача штрафних санкцій у великому розмірі за невиконання умов договорів із контрагентами, блокування формування доходу як наслідок неможливість сплати позивачем податків, виплати заробітної плати. Окрім того, Товариства наголошувало про існування небезпеки порушення своїх прав до вирішення питання у справі по суті у можливості прийняття ДПС України розпорядження про припинення дії ліцензії на виробництво алкогольних напоїв №990108202300079 від 09.11.2023 (термін дії безстроково) на підставі частини другої статті 46 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», враховуючи невідворотність наслідків такого рішення у вигляді повного зупинення проваджуваної діяльності. За твердженням позивача, припинення вищенаведених ліцензій суттєво впливає на ведення господарської діяльності, а саме - може ускладнити чи унеможливити поновлення оспорюваних прав або інтересів позивача, оскільки діяльність Товариства з виготовлення та реалізації алкогольних напоїв, що є основним видом діяльності позивача, можлива лише за наявності вказаних вище ліценцій, а тому їх анулювання призведе до зупинення господарської діяльності, блокує формування доходу та виплати працівникам заробітної плати. Крім іншого, Товариство посилалося на те, що правомірність вжиття судами заходів забезпечення позову у такій категорії спорів вже була предметом розгляду Верховного Суду, який у постановах від 14.12.2021 у справі № 240/16920/21, від 15.04.2022 у справі № 440/6755/21, від 13.07.2022 у справі № 240/26736/21, від 11.01.2023 у справі № 640/10679/21 дійшов висновків про існування підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) для вжиття заходів забезпечення позову.
Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 30.07.2025, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.09.2025, заяву Товариства про забезпечення позову задовольнив. Зупинив дію рішення Управління від 11.07.2025 №489/15-32-09-04-03 про припинення дії ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями №15020308202403921 терміном дії до 12.09.2025 - до набрання законної сили судовим рішенням у справі. Зупинив дію рішення Управління від 11.07.2025 №488/15-32-09-04-03 про припинення дії ліцензії на право оптової торгівлі алкогольними напоями, крім сидру та перрі (без додання спирту) №990208202300077 від 28.08.2023 терміном дії до 28.08.2028 та ліцензії на право оптової торгівлі алкогольними напоями, сидром та перрі (без додання спирту) №990209202300064 від 28.08.2023 терміном дії до 28.08.2028 - до набрання законної сили судовим рішенням у справі. Зобов`язав ДПС України утриматися від вчинення дій щодо прийняття рішення про припинення дії ліцензії на виробництво алкогольних напоїв №990108202300079 від 09.11.2023 терміном дії безстроково - до набрання законної сили судовим рішенням у справі.
Задовольняючи заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що до ухвалення рішення у справі існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам заявника, а саме: втрата прибутку від здійснення господарської діяльності, неможливість виплати заробітної плати працівникам та виконати свої зобов`язання щодо сплати податків до державного бюджету, негативні наслідки у взаємовідносинах з іншими суб`єктами господарювання (у тому числі застосування санкцій з боку контрагентів позивача за невиконання укладених угод) тощо. На переконання судів, невжиття заходів забезпечення позову призведе до настання негативних наслідків, для відновлення яких позивачу буде необхідно докласти значних зусиль та витрат, а застосування заходів забезпечення позову у світлі конкретних обставин даної справи та особливостей правового регулювання спірних відносин відповідає і принципу процесуальної економії, який забезпечує відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. З огляду на викладене, судами попередніх інстанцій визнано достатнім та співмірним для захисту прав позивача від можливих порушень вжиття заходів забезпечення позову шляхом зобов`язання ДПС України утриматися від вчинення дій щодо прийняття рішення про припинення дії ліцензії на виробництво алкогольних напоїв. При цьому, суди зазначили, що вжиття заходів забезпечення позову не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті заявлених вимог.
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Управління подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Підставою для касаційного оскарження скаржник вказав пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішення застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду. Скаржник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 04.08.2022 у справі № 420/21952/21 та у постанові від 19.05.2020 у справі № 160/10287/19, у подібних правовідносинах. На переконання Управління, вжиття заходів забезпечення позову у запропонований Товариством спосіб фактично вирішило спір по-суті, що суперечить меті застосування статті 150 КАС України. Контролюючий орган зазначає, що в оскаржуваних судових рішеннях суди не навели мотиви, з яких вони дійшли висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам Товариства до ухвалення рішення у справі, або захист цих прав свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також не вказали ознак, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 23.10.2025 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Управління та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ДПС України подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Підставою для касаційного оскарження скаржник вказав пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме - неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, зокрема, статей 150, 151 КАС України, за якими наявна практика Верховного Суду з іншим застосуванням. Скаржник зазначає, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду (постанови від 20.03.2019 у справі № 826/14951/15, від 11.12.2019 у справі № 826/16216/18, від 13.10.2020 у справі № 460/549/20, від 11.03.2021 у справі № 640/23179/19, від 30.09.2021 у справі № 160/7358/21, від 04.08.2022 у справі № 420/21952/21 та інші) метою інституту забезпечення позову є захист прав позивача від потенційної шкоди, завданої відповідачем, а не захист від відповідальності за його власні порушення. Також, скаржник наголошує, що забезпечення позову у визначений позивачем спосіб фактично надає ліцензіату право без жодних обмежень продовжувати здійснювати діяльність з оптової та роздрібної торгівлі алкогольними напоями без наявності передбачених законом підстав (на підставі ліцензій, що є анульованими) та незважаючи на наявність спору про таку можливість, чим, з позиції Верховного Суду (постанова від 16.11.2022 у справі № 640/7523/22) фактично легалізує спрямованість позивача здійснювати ліцензійну діяльність поза межами податкового контролю. На переконання скаржника, обраний позивачем спосіб забезпечення позову не давав судами попередніх інстанцій підстав для вжиття заходів забезпечення позову у відношенні ДПС України, який по аналогії застосування правової позиції Верховного Суду (постанови від 27.02.2025 у справі № 420/17645, від 08.05.2025 у справі № 380/14214/24) є неприйнятним у такому спорі. 
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 23.10.2025 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ДПС України.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 14.01.2025 закінчив підготовку справи до касаційного розгляду, визнав за можливе проведення касаційного розгляду справи у порядку письмового провадження і призначив справу до розгляду в порядку письмового провадження з 15.01.2025.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Частинами першою та другою статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційних скарг, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
Частинами першою та другою статті 150 КАС України визначено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Водночас, підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 КАС України).
В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).
Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Згідно із Рекомендаціями № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Водночас, Верховний Суд зазначає, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Також, суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
При цьому, слід також зауважити на тому, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.
Крім того, вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.
При вирішенні питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову суди попередніх інстанцій встановили, що згідно з інформацією Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видами діяльності Товариства є, зокрема: 11.02 Виробництво виноградних вин (основний); 46.34 Оптова торгівля напоями; 47.25 Роздрібна торгівля напоями в спеціалізованих магазинах.
Закон України від 18.06.2024 № 3817-IX «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 3817-IX) визначає основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, ввезення на митну територію України, вивезення за межі митної території України, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, спиртовими дистилятами, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами, тютюновою сировиною, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, та пальним, а також посилення боротьби з їх незаконним виробництвом та обігом на території України.
За визначеннями, наведеними у пунктах 41, 74 статті 1 Закону № 3817-IX, ліцензія - це право суб`єкта господарювання на провадження відповідного виду (кількох видів) господарської діяльності; припинення дії ліцензії - це позбавлення суб`єкта господарювання права на провадження відповідного виду (видів) господарської діяльності, на який (які) йому надано ліцензію, у порядку, визначеному цим Законом.
Виключний перелік підстав та процедура прийняття рішення про припинення дії ліцензії визначені статтею 46 Закону № 3817-IX.
Так, дія ліцензії припиняється шляхом прийняття органом ліцензування, який надав відповідну ліцензію, рішення про припинення дії ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності. Рішення про припинення дії ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності набирає чинності на другий робочий день за днем направлення відповідного рішення платнику податків (частини перша, п`ята статті 46 Закону № 3817-IX).
Отже, правильними є висновки судів попередніх інстанцій, що суб`єкт господарювання позбавлений права здійснювати діяльність, зокрема, з роздрібної/оптової алкогольними напоями, сидру та перрі без відповідних ліцензій.
На виконання наведеного суди попередніх інстанцій встановили, що згідно з інформацією, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності Товариства, як уже зазначалось, є виробництво виноградних вин (основний), крім того, позивач здійснює оптову та роздрібну торгівлю алкогольними напоями, сидром та перрі, у зв`язку з чим Товариством були отримані ліцензії: на право оптової торгівлі алкогольними напоями, крім сидру та перрі без додання спирту №990208202300077 від 28.08.2023 (термін дії до 28.08.2028); на право оптової торгівлі алкогольними напоями, сидром та перрі (без додання спирту) №990209202300064 від 28.08.2023 (термін дії до 28.08.2028); на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями №15020308202403921 (термін дії до 12.09.2025). Також, Товариством була отримана ліцензія на виробництво алкогольних напоїв № 990108202300079 від 09.11.2023 (термін дії - безстроково).
Небезпеку порушення своїх прав до вирішення питання правомірності оспорюваних рішень Управління про припинення дії ліцензій на право провадження відповідного виду господарської діяльності та, відповідно, їх юридичних наслідків, позивач вбачає у можливості прийняття ДПС України рішення про припинення дії ліцензії на виробництво алкогольних напоїв, що за наявності вже оспорюваних рішень Управління про припинення дії ліцензій на право роздрібної та оптової торгівлі алкогольними напоями, сидром та перрі без додання спирту, призведе до невідворотності наслідків таких рішень у вигляді повного зупинення проваджуваної діяльності.
Верховний Суд зазначає, що для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи, поведінку учасників переконатися, що загроза ускладнення виконання рішення суду чи ефективного захисту такого права дійсно існує. Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені в пункті 1 частини другої статті 150 КАС України.
Так, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що не спростовано скаржниками жодними належними, достатніми та допустимими доказами, що анулювання вказаних ліцензій суттєво впливає на ведення господарської діяльності позивача, а саме - може ускладнити чи унеможливити поновлення оспорюваних прав або інтересів Товариства, оскільки діяльність позивача з виготовлення та реалізації алкогольних напоїв, що є основним видом діяльності позивача, можлива лише за наявності відповідних ліценцій, а тому їх анулювання призведе до зупинення господарської діяльності Товариства, блокує формування доходу та виплати працівникам Товариства заробітної плати (згідно з штатним розписом у трудових відносинах з Товариством перебувають понад 50 найманих працівників, яким нараховується та виплачується заробітна плата, Товариством сплачуються відповідні податки до бюджету), призводить до негативних наслідків у взаємовідносинах з іншими суб`єктами господарювання (застосування штрафних санкцій та ін.), яким Товариство повинно здійснити поставку товару за відповідними договорами.
Тобто, анулювання вищезазначених ліцензій призведе до настання для Товариства негативних наслідків в значних розмірах, з огляду на неможливість, внаслідок позбавлення його права на здійснення передбаченої ліцензіями діяльності, реалізації ним, зокрема, вже виготовленої продукції.
Таким чином, виходячи з приписів законодавства, а саме - статті 3 46 Закону № 3817-IX Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що можливість здійснення позивачем господарської діяльності напряму залежить від наявності діючих ліцензій.
Верховний Суд у постанові від 18.03.2025 у справі № 380/18610/24 сформував правовий висновок, відповідно до якого анулювання ліцензії на право виробництва алкогольних напоїв та на право оптової торгівлі алкогольними напоями позбавляє суб`єкта господарювання його права на подальше здійснення такої діяльності та може призвести до ухвалення судом рішення по суті спору до розриву відповідних господарських зв`язків, вивільнення працівників, що матиме наслідком утруднення або неможливість відновлення господарської діяльності взагалі у випадку ухвалення позитивного рішення суду. Таким чином, наведені обставини дійсно впливають на здійснення ефективного способу захисту порушеного права, який, насамперед, спрямований на поновлення такого права, і лише у разі неможливості такого поновлення - гарантування особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Колегія суддів вважає, що застосування заходів забезпечення позову у світлі конкретних обставин даної справи та особливостей правового регулювання спірних відносин відповідає і принципу процесуальної економії, який забезпечує відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
В контексті наведеного слід зазначити, що суди попередніх інстанцій також обґрунтовано визнали безпідставними доводи скаржника, що вжиті заходи забезпечення позову виходять за межі предмету судового розгляду у справі, оскільки, предметом судового розгляду у цій справі є, зокрема, протиправність підстав оспорюваних рішень про припинення дії ліцензій на право провадження відповідного виду господарської діяльності, результати якої до судового вирішення цього спору можуть зумовити негативні наслідки для позивача, що детально проаналізовано й отримало належну оцінку судів. При цьому, суди правильно виходили з того, що обраний заявником спосіб забезпечення адміністративного позову спрямований лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті заявлених позовних вимог.
Отже, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про існування підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 150 КАС України, для вжиття заходів забезпечення позову. Наведені Товариством обставини дійсно впливають на здійснення ефективного способу захисту порушеного права, який, насамперед, спрямований на поновлення такого права, і лише у разі неможливості такого поновлення - гарантування особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Верховний Суд вважає, що застосування заходів забезпечення позову у світлі конкретних обставин даної справи та особливостей правового регулювання спірних відносин відповідає і принципу процесуальної економії, який забезпечує відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
В даному випадку вжиття заходів забезпечення позову є тимчасовим заходом, не є вирішенням спору по суті і не свідчить про неправомірність висновку контролюючого органу про наявність підстав для анулювання ліцензій.
Правомірність вжиття судами заходів забезпечення позову у цій категорії спорів вже була предметом розгляду Верховного Суду, який у постановах від 14.12.2021 (справа № 240/16920/21), від 15.04.2022 (справа № 440/6755/21), від 13.07.2022 (справа № 240/26736/21), від 11.01.2023 (справа № 640/10679/22), від 18.03.2025 (справа № 380/18610/24) дійшов висновків, аналогічних до викладених Верховним Судом у даній справі
Щодо посилання скаржників на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у його постановах, на які посилаються скаржники у касаційних скаргах, Верховний Суд зазначає наступне.
У постанові від 19.10.2023 у справі № 440/9568/22 Верховний Суд сформулював такий висновок. Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
В ухвалі від 24.01.2024 у справі №140/1568/23 Об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначила, що інститут забезпечення адміністративного позову є складним та специфічним інструментом, призначення якого полягає у створенні можливості реального й ефективного захисту прав, свобод і законних інтересів, зокрема фізичних та юридичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, що реалізується в залежності від індивідуальних фактичних обставин конкретної справи, що й зумовлюють різні висновки щодо наявності підстав для його застосування.
Отже, та обставина, що в іншій справі позов було забезпечено, а в іншій - ні і Верховний Суд з цим погодився, не означає наявність/відсутність безумовних підстав для застосування таких заходів у будь-якій іншій справі, в тому числі з подібним предметом спору. Це обґрунтовується тим, що за змістом частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Натомість, результат вирішення справи та/або порушеного питання завжди залежить від фактичних обставин у кожній конкретній справі, доказів, наявних на підтвердження доводів та/або заперечень, та їх сукупної правової оцінки.
Підсумовуючи викладене, Верховний Суд зазначає, що аргументи касаційних скарг про неправильність зроблених судами висновків є безпідставними та зводяться до переоцінки встановлених у справі обставин, що не узгоджується з приписами статті 341 КАС України.
Касаційні скарги не містять інших відомостей про обставини, які б свідчили про порушення судами норм процесуального права при ухваленні судових рішень, а тому колегія суддів вважає, що висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
Доводи, які містяться в касаційних скаргах, висновків судів та обставин справи не спростовують.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 350 КАС України).
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової служби України та касаційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 30.07.2025 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.09.2025 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді	Л.І. Бившева І.Я.Олендер   В.В. Хохуляк