Суддя Паляничко Д. Г. 

Справа № 644/10770/25 
Провадження № 2/644/681/26 
21.01.2026

РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
21 січня 2026 року        м. Харків

 
Індустріальний районний суд м. Харкова у складі: 
 
головуючої судді - Паляничко Д.Г., 
 
за участю секретаря судового засідання - Книшенко А.С.,
 
одноособово, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань № 4 приміщення Індустріального районного суду м. Харкова в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» (07406, Київська область, м. Бровари, вул. Симона Петлюри, б. 21/1, ЄДРПОУ 43657029) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:
1.Стислий виклад:
 
1.1. позиції позивача
 
Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» (надалі за текстом - ТОВ «ФК «Солвентіс»/позивач), в особі представника Ланового Євгена Миколайовича, який діє на підставі виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, через систему «Електронний суд», звернулось до Індустріального районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_1 (надалі за текстом - ОСОБА_1 /відповідач), предметом якої є: стягнення з відповідача заборгованості за договором про надання кредиту № 2803226 від 15.10.2019 у сумі 20 100,00 грн. 
В обґрунтування позову ТОВ «ФК «Солвентіс» зазначено, що 15.10.2019 ТОВ «Алекскредит» та ОСОБА_1 уклали договір про надання кредиту № 2803226, відповідно до якого відповідачу надано кредиту у сумі 10 000,00 грн. 
07.07.2025 укладено договір факторингу № ДФ-07072025 відповідно до якого ТОВ «Секвоя Капітал» відступило на користь ТОВ «ФК «Солвентіс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором про надання кредиту № 2803226 від 15.10.2019. 
Враховуючи зазначене, позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості, за вищевказаним договорам у сумі 20 100,00 грн. Також позивач просить покласти судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу на відповідача. 
1.1.2. відповідь на відзив
24 листопада 2025 року на адресу Індустріального районного суду м. Харкова через систему «Електронний суд» надійшла від представника позивача Ланового Євгена Миколайовича, в особі керівника, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідь на відзив. В обґрунтування якої зазначено, що відповідач у відзиві не заперечує факт укладення та перерахування коштів за договором № 2803226 ВІД 15.10.2019 у розмірі 10 000,00 грн
Щодо розрахунку заборгованості за кредитним договором № 2803226 від 15.10.2019
Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про виконання Відповідачем своїх зобов`язань з повернення коштів за тілом кредиту у строк, визначений договором, тобто до 14.11.2019. 
Разом з позовною заявою, Позивачем надано Деталізований розрахунок заборгованості (Детальний (щоденний) розрахунок заборгованості), в якому чітко зазначено нарахування відсотків за користування кредитом, згідно якого сума боргу становить 20 100,00 грн за період 15.10.2019 - 06.06.2025, із яких: заборгованість за тілом кредиту - 10 000,00 грн; заборгованість за відсотками - 10 100,00 грн, згідно п.1.5., п..1.6 (1,70%) договору за період 16.10.2019 - 14.11.2019 становить 5 100,00 грн та згідно п.1.5., п..1.6 (3,00%) договору за період 15.11.2019 - 01.12.2019 становить 5 000,00 грн. Деталізований розрахунок заборгованості до кредитного договору № 2803226 від 15.10.2019 відповідає умовам погодженим між Відповідачем та ТОВ «Алекскредит». 
Крім того, за ввесь період перебування права грошової вимоги у Позивача, останній не здійснював жодних додаткових нарахувань і не застосовував жодних штрафних санкцій до Відповідача, всі нарахування відсотків здійснювались виключно Первісним кредитором у відповідності до договору та додатків до нього.
Щодо факту відступлення прав вимоги за кредитним договором № 2803226 від 15.10.2019
Позивачем до позовної заяви додано докази, якими доведено відступлення ТОВ «Алекскредит» права вимоги до Відповідача на користь ТОВ «ФК «Солвентіс» за кредитним договором № 2803226 від 15.10.2019, а саме: Витяг з додатку до Договору факторингу № АК-10/06/2025 від 10.06.2025; Витяг з реєстру боржників до Договору факторингу № ДФ-07072025 від 07.07.2025; Договір факторингу № АК-10/06/2025 від 10.06.2025; Договір факторингу № ДФ-07072025 від 07.07.2025; Платіжна інструкція до Договору факторингу № ДФ-07072025 від 07.07.2025; Платіжна інструкція до Договору факторингу № АК-10/06/2025 від 10.06.2025. 
01 липня 2025 року державним реєстратором зареєстровано зміну найменування юридичної особи ТОВ «ФК «Пінг-Понг» на ТОВ «ФК «Солвентіс», Договір факторингу № АК-10/06/2025 від 10.06.2025 та Договір факторингу № ДФ-07072025 від 07.07.2025 не визнаний недійсним у встановленому порядку, тобто презумпція правомірності правочину, передбачена ст. 204 ЦК України, не спростована. 
Враховуючи що в Додатку № 1 до Договору факторингу міститься інформація щодо великої кількості боржників, що є банківською таємницею, розкриття якої має здійснюватися у визначеному законом порядку, Позивачем до позовної заяви було долучено саме Витяг з Додатку № 1 до Договору факторингу, що містить лише дані ОСОБА_1 , що не суперечить вимогам п. 2 ст. 95 ЦПК України. При цьому необхідно зазначити, що зміна суб`єктного складу внаслідок укладення договору факторингу не впливає на зміну зобов`язань боржника та не порушує його права. Таким чином, матеріали справи містять належні та допустимі докази, що підтверджують факт відступлення права вимоги до Відповідача від ТОВ «Алекскредит» до ТОВ «Секвоя Капітал» та до ТОВ «ФК «Солвентіс» за договором про споживчий кредит № 2803226 від 15.10.2019. 
1.2.заперечення відповідача
17 листопада 2025 року на адресу Індустріального районного суду м. Харкова через систему «Електронний суд» надійшов відзив ОСОБА_1 на позовну заяву, згідно якого відповідач визнає позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 10 000,00 грн та підтверджує факт отримання кредитних коштів у сумі 10 000,00 грн за кредитним договором № 2803226 від 15.10.2019, в задоволенні інших позовних вимог щодо стягнення процентів, штрафів, пені - просить відмовити, обгрунтовуючи це тим, що позивач не надав детального розрахунку щодо порядку нарахування процентів, періодів прострочення, розміру штрафних санкцій, первинних бухгалтерських документів. Без таких документів заявлена сума 20 100,00 грн є непідтвердженою та надмірною, що відповідає принципу справедливості, тому мають бути зменшені або скасовані. Також, відповідач зазначає, що позивачем не доведено факт правонаступництва за договорами факторингу, тому без цього право вимоги ТОВ «ФК «Солвентіс» є недоведеним.
08 грудня 2025 року на адресу суду через систему «Електронний суд» від ОСОБА_1 надійшли заперечення (на відповідь на відзив), згідно яких, ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач не надав належного та допустимого розрахунку заборгованості, його «деталізований розрахунок» не містить ознак первинного бухгалтерського документа; нараховані проценти є неспівмірними, непропорційними та суперечать принципам справедливості, добросовісності й розумності; позивач не довів факту ознайомлення відповідача з умовами договору щодо процентних ставок 1,7% та 3% на день; надані витяги з реєстрів факторингу не є належними доказами переходу права вимоги та не підтверджують повідомлення боржника про відступлення прав; позивач пропустив строк позовної давності, що становить три роки. Крім цього, відповідач просить застосувати строки позовної давності, оскільки позивач пропустив строк позовної давності, що становить три роки: прострочення настало 15.11.2019, а позов подано лише у 2025 році.
2. заяви, клопотання
17.11.2025 на адресу Індустріального районного суду м. Харкова через систему «Електронний суд» надійшов відзив ОСОБА_1 на позовну заяву.
08 грудня 2025 року на адресу Індустріального районного суду м. Харкова через систему «Електронний суд» надійшов від представника позивача ТОВ «ФК «Солвентіс», в особі керівника Ланового Євгена Миколайовича, який діє на підставі витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідь на відзив. Заразом, представник позивача просить суд проводити розгляд справи за відсутності представника ТОВ «ФК «Солвентіс».
24.11.2025 на адресу суду через систему «Електронний суд» від Авдєєва О.О. надійшли заперечення на відповідь на відзив.
10 грудня 2025 року на адресу Індустріального районного суду м. Харкова через систему «Електронний суд» надійшла заява від Авдєєва О.О. про розгляд справи у його відсутність.
10.12.2025 на адресу суду через систему «Електронний суд» надійшла заява від представника ТОВ «ФК «Солвентіс» про розгляд справи за відсутності представника позивача.
Інших заяв та клопотань, пов`язаних з розглядом справи, від учасників справи до суду не надходило.
3.інші процесуальні дії у справі 
Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ між суддями від 12.11.2025 справа № 644/10770/25 визначена на розгляд судді Паляничко Д.Г.
На виконання вимог ч. 8 ст. 187 ЦПК України, 13.11.2025 судом сформовано засобами «Електронний суд» відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру № 2008069, з якої вбачається, що місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвалою Індустріального районного суду м. Харкова від 13.11.2025 позов прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі № 644/10770/25 та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 
Представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином та своєчасно, матеріали справи містять клопотання, у якому вона просить суд здійснити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи у відсутність відповідача.
Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 
 
4. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, мотиви їх відхилення та врахування, мотивована оцінка суду аргументів сторін, порушені чи оспорені права, за захистом яких мало місце звернення до суду.
Вирішуючи спір, суд установив, що між сторонами виникли суспільні відносини в сфері споживчого кредитування, що виникають між економічними суб`єктами у зв`язку з переданням один одному в тимчасове користування вільних коштів на засадах зворотності, платності та добровільності.
Суд установив, що 15.10.2019 ТОВ «Алекскредит» та ОСОБА_1 уклали договір про надання кредиту № 2803226, що не визнано та підтверджено відповідачем, та в силу ч. 2 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, оскільки повністю визнається учасниками справи, зокрема відповідачем у заяві по суті справи - відзиві на позов. 
Судом вбачається, що відповідно до умов договору про надання кредиту № 2803226 (надалі за текстом - Договір № 2803226), невід`ємною його частиною є «Правила надання кредиту ТОВ «Алекскредит», що розміщені на Сайті Кредитодавця www.alexcredit.ua (далі - https://alexcredit.ua/umovi ). За договром Кредитодавець надає Позичальнику Кредит на інші споживчі цілі (вирішення власних фінансових питань) без додаткового забезпечення у розмірі та на умовах, визначених цим Договором, у тимчасове, строкове, платне користування (надалі за текстом - Кредит), а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити Проценти за користування кредитом й інші платежі у відповідності до умов Договору в національній грошовій одиниці України - гривні. 1.4. Сума кредиту (Основна сума кредиту на початок виконання Договору) складає 10 000,00 гривень (надалі за текстом - Сума кредиту).
Судом установлено, що у п.п. 1.6., 1.7. Договору ставки нарахування процентів і розмір пені за цим Договором: базова процентна ставка за один день користування кредитом - 1,7%; акційна ставка або ставка за Програмою лояльності за один день користування кредитом - 1,19%; спеціальна процентна ставка за один день користування кредитом після Узгодженого строку повернення кредиту (у випадку виникнення Заборгованості, прострочення кредиту) - 3,00%. У випадку використання Кредиту менше ніж 5 (п`ять) календарних днів (включаючи Дострокове погашення кредиту) Позикодавець сплачує фіксовану суму Процентів за користування кредитом, яка складає 5,95% від визначеної в п. 1.4. Договору Суми кредиту.
Сторони встановлюють узгоджений строк повернення кредиту: 30 календарних днів до 14.11.2019 (включно). Кредит надається Позичальнику в сумі, що зазначена в п. 1.4. Договору в безготівковій формі шляхом перерахування на Картковий рахунок Позичальника.
У Графіку платежів, що визначається у Додатку № 1 до цього Договору та є невід`ємною його частиною вказано дату надання кредиту, узгоджений строк повернення кредиту і відповідна узгоджена дата повернення кредиту, сума кредиту (загальний розмір кредиту), проценти за користування кредитом, реальна процентна ставка за кредитом, абсолютне значення подорожчання кредиту.
Отже, судом установлено та підтверджено відповідачем, що останній уклав Договір про надання кредиту № 2803226 з ТОВ «Алекскредит», на підставі якого ОСОБА_1 були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок  НОМЕР_2 у сумі 10 000,00 грн, що також підтверджується довідкою ТОВ «ФК «Елаєнс».
З детального (щоденного) розрахунку заборгованості за Договором № 2803226 від 15.10.2019 станом на 06.06.2025 судом установлено, що загальна заборгованість становить 20 100 грн, з яких: 10 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 10 100,00 грн заборгованість по відсотках.
Щодо переходу права вимоги за кредитним договором до ТОВ «Секвоя Капітал»
Судом установлено, що 10 червня 2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Алекскредит (надалі за текстом - Клієнт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Секвоя Капітал» (надалі за текстом - Фактор) укладено договір факторингу № АК-10/06/2025, відповідно до умов якого Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується прийняти такі Права вимоги та сплатити Клієнту Ціну придбання за відповідний Реєстр за плату, у передбачений цим Договором спосіб.
З витягу з Реєстру Боржників за Договором факторингу № АК-10/06/2025 від ТОВ «Алекскредит» до ТОВ «Секвоя Капітал» вбачається, що перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за договором № 2803226 від 15.10.2019 на загальну суму 20 100,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією 185 від 16.06.2025, що свідчить про виконання Фактором своїх обов`язків за вищевказаним Договором факторингу.
Суд установив, що реєстр прав вимог від 10.06.2025 підписаний вже після укладення кредитного договору між ТОВ «Алекскредит» та ОСОБА_1 15.10.2019. 
Щодо переходу права вимоги за кредитним договором до ТОВ «ФК «Солвентіс»
Судом установлено, що 07 липня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Секвоя Капітал» (надалі за текстом - Клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» (надалі за текстом - Фактор) укладено договір № ДФ-07072025, згідно якого Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується прийняти такі Права вимоги та сплатити Клієнту Ціну придбання за відповідний Реєстр за плату, у передбачений цим Договором спосіб. 
Відповідно до витягу з Реєстру Боржників за Договором факторингу № ДФ-07072025 від 07.07.2025 від ТОВ «Секвоя Капітал» до ТОВ «ФК «Солвентіс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за договором № 2803226 від 15.10.2019 на загальну суму 20 100,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 812 від 08.07.2025, що свідчить про виконання Фактором своїх обов`язків за вищевказаним Договором факторингу.
Суд установив, що реєстр прав вимог від 08.07.2025 підписаний вже після укладення кредитного договору між ТОВ «Алекскредит» та ОСОБА_1 15.10.2019. 
Суд установив, що ТОВ «ФК «Солвентіс» не здійснювало нарахувань за кредитним договором. 
10 липня 2025 року за вих. № 2803226 директором ТОВ «ФК «Солвентіс» направлено на адресу ОСОБА_1 вимогу-повідомлення про обов`язок погашення заборгованості за кредитним договором № 2803226 від 15.10.2019.
5.Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
 
Суд під час розгляду справи керується принципом верховенства права та розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Встановленим судом фактам відповідають правовідносини у сфері споживчого кредитування, що регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України (надалі за текстом - ЦК України), Законом України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 № 1734-VIII, Законом України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 № 675-VIII, Законом України «Про електронний цифровий підпис», Законом України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» від 05.10.2017 № 2155-VIII тощо. 
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Одним із видів договорів є договір приєднання, яким, відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим, Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг Банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
За ч. 1, 2 ст. 641 ЦК України вбачається, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.
Згідно з положеннями ч. 1 та ч. 2 ст. 644 ЦК України якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття. Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу.
Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Так, за договором кредиту банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ст.1054 ЦК України).
Кредитний договір укладається в письмовій формі (ст.1055 ЦК України).
Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Стаття 530 ЦК України регламентує, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч.1 ст. 599 ЦПК України).
Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ч. 1 ст. 611 ЦК України).
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Пунктами 1-1, 2, 10, 11 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом; споживче кредитування - правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту; споживчий кредит - (кредит) грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Згідно з ч.1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію»). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.
Договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (ч.1 ст.14 Закону України «Про споживче кредитування»).
Згідно з ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»(в редакції чинній на день виникнення правовідносин) зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Пунктом 5 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем (п.7 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Інформування потенційних покупців (замовників, споживачів) щодо товарів, робіт, послуг здійснюється відповідно до вимог Закону України «Про рекламу» та може здійснюватися шляхом надсилання комерційних електронних повідомлень (ч.1 ст.10 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п.6 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Термін «електронний підпис» вживається у значенні, наведеному в Законі України «Про електронний цифровий підпис» (ч.2 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Сторони електронних правочинів відповідають за невиконання своїх зобов`язань у порядку, визначеному законом або договором (ч.1 ст.17 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про електронну комерцію», вирішення спорів між учасниками відносин у сфері електронної комерції здійснюється в порядку, визначеному законодавством.
За приписами пунктів 1, 10, 11, 14, 15 ст.1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» автентифікація - електронна процедура, яка дає змогу підтвердити електронну ідентифікацію фізичної, юридичної особи, інформаційної або інформаційно-комунікаційної системи та/або походження та цілісність електронних даних; електронна довірча послуга - послуга, яка надається для забезпечення електронної взаємодії двох або більше суб`єктів, які довіряють надавачу електронних довірчих послуг щодо надання такої послуги; електронна ідентифікація - процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи; електронна послуга - будь-яка послуга, що надається через інформаційно-комунікаційну систему; електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис.
Згідно п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч.2 ст.517 ЦК України, боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно зі ст. 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.
Згідно ч.1 ст.1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
Статтями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».
За приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) вказано, що «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 вказала, що норми ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.
Враховуючи наведене, три проценти річних, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч.1, 2 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч.1 ст.12, ч.1 ст.13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1, 2, 3 ст. 89 ЦПК України).
6.Висновки суду.
 
Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав.
Суд бере до уваги визнання відповідачем  ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 10 000,00 грн, а також підтвердження ним факту отримання кредитних коштів у сумі 10 000,00 грн за кредитним договором № 2803226 від 15.10.2019,що в силу ч. 1 ст. 89 ЦПК не підлягає доказуванню, оскільки визнається учасниками справи, зазначається ними у заявах по суті справи, а суд, дослідивши матеріали справи не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Судом враховано, що відповідач не визнає та заперечує суму нарахування відсотків за договором про надання кредиту № 2803226 від 15.10.2019 у сумі 10 100,00 грн, але ставиться критично до доводів відповідача, що позивач не довів факту ознайомлення відповідача з умовами договору щодо нарахування процентних ставок у розмірі 1,7% та 3% на день, оскільки згідно з пунктами 1.6.-1.8. Розділу 1. «Предмет договору» договору про надання кредиту № 2803226, який підписано ОСОБА_1 та підтверджено отримання останнім коштів за цим договором, визначено процентну ставку, згідно яких здійснювалися нарахування відсотків за користування кредитних коштів, заразом Розділом 4 визначено порядок повернення кредиту, сплати процентів, умови відмови від надання та одержання кредиту», що не спростовано відповідачем. Суд бере до уваги, що у п.п. 7.5.1. Договору ОСОБА_1 підтвердив, що усвідомлює та підтверджує, що умови Договору та https://alexcredit.ua/umovi йому зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими, підписавши договір за допомогою одноразового ідентифікатору PS2803226 (Розділ 8 Договору), що не заперечується та не спростовано відповідачем.
Заразом, суд ставиться критично до доводів відповідача щодо несправедливості умов договору, зокрема, надмірності та неспівморністі штрафів і процентів, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509 та ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, оскільки  ОСОБА_1 з позовом про визнання недійсними договору про надання кредиту № 2803226 від 15.10.2019 до суду не звертався, добровільно погодився на договірні умови та взяв на себе відповідні зобов`язання, підписавши договір про надання кредиту № 2803226 від 15.10.2019, таблицю обчислення загальної вартості кредиту за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором PS2803226, що фактично підтверджує отримання та ознайомлення його з інформацією про умови кредитування, й про орієнтовну вартість кредиту, зважаючи на обрані ним умови кредитування. Крім цього, суд зауважує, що договір про надання кредиту № 2803226 від 15.10.2019, крім іншого містять інформацію про суму кредиту, його тип, строк кредитування відповідно до умов договору, спосіб та строк надання кредиту, тип процентної ставки кредиту, відсотки річних, строки їх нарахування та порядок змін; загальні витрати за кредитом, виходячи з суми кредиту; орієнтовану загальну вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом; реальну річна процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, які є складовими частинами кредитного договору, відповідно до вимог ст. 3, 627 ЦК України, на які відповідач добровільно погодився та взяв на себе відповідні зобов`язання, що відповідає правовому висновку визначеному у постанові Верховного Суд від 02.12.2020 у справі № 284/157/20-ц, який суд застосовує до спірних правовідносин, відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, але всупереч умов Договору № 2803226 від 15.10.2019  ОСОБА_1 не виконав свої зобов`язання по поверненню кредитних коштів та сплаті відсотків, про що свідчить відсутність відповідних доказів у матеріалах справи.
Суд бере до уваги, деталізований розрахунок заборгованості (Детальний (щоденний) розрахунок заборгованості) наданий позивачем, з якого вбачається нарахування відсотків за користування кредитом, які відповідають узгодженим сторонами умовам Договору № 2803226, зокрема: нарахування процентів згідно п.1.5., п..1.6 (1,70%) договору за період 16.10.2019 - 14.11.2019, які у загальному розмірі становить 5 100,00 грн; та нарахування процентів згідно п.1.5., п..1.6 (3,00%) договору за період 15.11.2019 - 01.12.2019 у загальному розмірі становить 5 000,00 грн.
Крім цього, враховуючи часткове визнання отримання кредитних коштів за тілом кредиту у сумі 10 000,00 відповідачем, суд бере до уваги, надану позивачем довідку від 03.11.2024, видану ТОВ «ФК «Елаєнс», з якої вбачається, що 15.10.2019 на номер платіжної картки  НОМЕР_2 перераховано кошти у сумі 10 000,00 грн, номер в системі FONDY: 171173185, номер операції 88781502293977109634176784820484, що доводить своєчасне виконання первісним кредитором взятих на себе зобов`язання по зазначеному договору про надання кредиту № 2803226 у повному обсязі, шляхом нарахування кредитного ліміту на картку, що також підтверджується відповідачем. 
Суд бере до уваги, що відповідач користувався кредитними коштами, що не заперечує, та про що свідчить детальний (щоденний) розрахунок заборгованості наданий позивачем, з якого вбачається відсутність сплат на погашення використаного кредитного ліміту, що не спростовано відповідачем та не надано доказів, що свідчили б про погашення кредиту зарахуванням коштів.
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ТОВ «ФК «Солвентіс» не повернуті, а також, беручи до уваги не виконання вимог ч. 2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої: «Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час», що свідчить про порушення прав позивача, тому суд дійшов переконання, що ТОВ «ФК «Солвентіс» має право вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Суд не бере до уваги доводи відповідача щодо не визнання заявлених позивачем вимог в частині стягнення: процентів, штрафів, пені, будь-яких інших «накруток», оскільки такі вимоги є необґрунтованими, надмірними та не підтверджені належними доказами, оскільки підписаний сторнами договір про надання споживчого кредиту укладений на визначений строк, за який відповідач повинен сплатити проценти, які входять до формул розрахунків загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки, та є платою за користування кредитом, а не компенсацією у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Суд бере до уваги, що п. 4.7. Договору визначено, що кредит вважається простроченим у разі несвоєчасної сплати Основної суми кредиту та Процентів за користування кредитом, починаючи з наступного дня закінчення Узгодженого строку повернення кредиту, визначеного в п. 1.9. цього Договору, за умови, якщо Узгоджений строк повернення Кредиту не було продовжено шляхом укладення між Сторонами Додаткової угоди. 
Заразом, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань з повернення коштів за тілом кредиту у строк, визначений договором, тобто до 14.11.2019.
Отже, виходячи з оплатного характеру кредитних договорів, обов`язковості визначення в кредитному загальних витрат за кредитом, орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної вартості кредиту, величина яких вираховується за встановленою НБУ методикою, суд дійшов обгрунтовного висновку про відсутність порушень з боку позивача вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Як встановлено з матеріалів справи, та взято до уваги судом, банком нараховувалися відсотки за користування кредитними коштами відповідно до узгоджених сторонами умов укладеного договору № 2803226, зокрема: нарахування процентів згідно п.1.5., п..1.6 (1,70%) договору за період 16.10.2019 - 14.11.2019, які у загальному розмірі становить 5 100,00 грн; та нарахування процентів згідно п.1.5., п..1.6 (3,00%) договору за період 15.11.2019 - 01.12.2019 у загальному розмірі становить 5 000,00 грн, що становить 10 100,00 грн, що відповідає умовам договору та не суперечить положенням Закону України «Про споживче кредитування». Отже, на час дії воєнного стану законодавство України не передбачає скасування нарахування відсотків за користування кредитними коштами. Таке нарахування є правомірним з боку кредитора, відповідно, враховуючи, що відсотки не є пенею, їх зменшення чинним законодавством не передбачено. 
Суд дійшов переконання, що проценти за договором про надання  кредиту № 2803226 від 15.10.2019 є платою за користування кредитом, а не штрафними санкціями, тому доводи відповідача про надмірність їх нарахування суд відхиляє.
Суд не бере до уваги доводи відповідача щодо недоведеності відступлення прав вимоги, оскільки в матеріалах справи наявнийвитяг з Реєстру боржників до Договору факторингу № АК-10/06/2025 від 10.06.2025, який містить підпис представника ТОВ «Алекскредит» та підпис представника ТОВ «Секвоя Капітал», а також витяг з Реєстру боржників до Договору факторингу № ДФ-07072025 від 07.07.2025,  який містить підпис представника ТОВ «Секвоя Капітал» та підпис представника ТОВ «ФК «Солвентіс», за змістом яких вбачається, що фактору клієнт відступив право вимоги до боржника ОСОБА_1 за договором № 2803226 від 15.10.2019 сума заборгованості разом становить 20 100,00 грн, з яких за тілом 10 000,00 грн, за відсотками 10 100,00 грн. 
Також, судом враховано, що на підтвердження права вимоги до відповідача позивачем надано договори факторингу: АК-10/06/2025від 10 червня 2025 укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Алекскредит та Товариством з обмеженою відповідальністю «Секвоя Капітал» та № ДФ-07072025 укладеного 07 липня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Секвоя Капітал» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс», на виконання умов яких Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується прийняти такі Права вимоги та сплатити Клієнту Ціну придбання за відповідний Реєстр за плату, у передбачений цим Договором спосіб, виконання яких підтверджується платіжною інструкцією 185 від 16.06.2025 та № 812 від 08.07.2025, а також витягами з Реєстру боржників до договорами факторингу, які є належним та допустимим доказом, та визнаються судом таким в розумінні глави 5 ЦПК України, що свідчить, про те що до позивача перейшло право вимоги до відповідача відповідно до договору факторингу.
Верховний Суд у постанові від 02.11.2021 у справі № 905/306/17 зробив правовий висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. При цьому, чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу.
Також Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.06.2021 у справі N 753/20537/18, від 21.07.2021 у справі N 334/6972/17, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.12.2021 у справі N 911/3185/20).
Суд відхиляє доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, який на його думку закінчився 15.11.2019, оскільки сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц). 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2022 у справі № 385/321/20 наголошував на тому, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.
Водночас, законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено ст.263 та 264 ЦК України.
Згідно із Законом України № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із наступними змінами і доповненнями), установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, дію якого неодноразово було продовжено, останній раз термін дії карантину було продовжено на всій території України до 30.06.2023.
Законом України № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів щодо дії норм на період діє воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». 
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, запроваджено в Україні воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24.02.2022, дія якого неодноразово продовжувалася. Воєнний стан, який запроваджено в Україні 24.02.2022, наразі не припинено та не скасовано. 
З 30.01.2024, перебіг позовної давності призупинявся на період дії воєнного стану. Зокрема, Законом України № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» було змінено п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України: «19. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». 
14.05.2025 Верховна Рада України ухвалила Закон № 4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», яким було виключено положення про зупинення перебігу строків позовної давності на період дії воєнного стану (п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Вказаний Закон набрав чинності з 04.09.2025 (через три місяці з дати опублікування). Тобто, із 04.09.2025 поновлено відлік строку позовної давності.
Отже, враховуючи викладене, строк позовної давності для звернення з цим позовом не був пропущений позивачем станом на час звернення до суду 12.11.2025, тому беручи до уваги наведене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Солвентіс» є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню за наведених вище обставин.
7. Розподіл судових витрат
За змістом ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на правову допомогу в сумі 6 000,00 грн. 
Цивільним процесуальним законом визначено критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу у справі.
Положеннями ст. 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
У постанові Верховного Суду від 23.06.2022 у справі № 607/4341/20 визначено, що обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо).
Отже, суд зобов`язаний з урахуванням обставин і складності справи надати оцінку поданим заявником доказам на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, визначити необхідний фактичний обсяг правової допомоги, співмірність витрат на правничу допомогу, за результатами чого, надати обґрунтований висновок про наявність/відсутність підстав для відшкодування таких витрат і їх розмір, а не формально (без надання оцінки доказам та аргументам) вказати про відсутність підстав для компенсації таких витрат на користь позивача за рахунок відповідача.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано до суду:
- договір № 43657029 про надання правової допомоги від 01.07.2025, укладеного між ТОВ «ФК «Солвентіс» та адвокатом Ліак І.М;
-додаткову угоду № 2803226 від 30.09.2025 до договору № 43657029 про надання правової допомоги від 01.07.2025;
- детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Лівак І.М., необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «ФК «Солвентіс» щодо стягнення кредитної заборгованості;
- акт № 2803226 від 30.09.2025 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг);
З вказаного акту вбачається, що адвокатом Лівак І.М. надано такі послуги: проведення правового аналізу обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «ФК «Солвентіс» загальна вартість 2 250 грн; складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості загальна вартість 3 000 грн; формування додатків до позовної заяви 750 грн, загалом 6 000,00 грн.
Суд зауважує, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України), що узгоджується з висвітленою правовою позицією у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2025 у справі № 275/150/22, у якій зазначено, що Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що: «40. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства».
З урахуванням наведено, враховуючи відсутність клопотання ОСОБА_1 про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, враховуючи положення статті 137 ЦПК України та принцип змагальності цивільного судочинства, суд дійшов висновку, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Солвентіс» судових витрат на професійну правничу допомогу, надану протягом розгляду справи судом першої інстанції у сумі 6 000,00 грн. 
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Враховуючи викладене вище, судом установлено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги у цій справі становить 6 000,00 грн, що підтверджується вище переліченими доказами. 
Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 2 422,40 грн.
Отже, враховуючи, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Солвентіс» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 422,40 грн та витрати на оплату професійної правничої допомоги у цій справі у сумі 6 000,00 грн.
Керуючись ст. 4, 5, 7, 10, 11, 12, 13, 43, 76-81, 83, 83, 84, 89, 133, 141, 178, 247, 258, 259, 263-265, ч.4 ст.268, ст. 273, 274-279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання кредиту № 2803226 від 15.10.2019 у сумі 20 100,00 грн задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» заборгованість за договором про надання кредиту № 2803226 від 15.10.2019 у сумі 20 100 (двадцять тисяч сто) грн 00 коп, з яких: 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп - заборгованість за тілом кредиту; 10 100 (десять тисяч сто) грн 00 коп - заборгованість за відсотками.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» судовий збір у сумі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6 000 (шість тисяч) грн 00 коп.
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).
 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України).
 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу (ст.354 ЦПК України).
 
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).
 
У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч.4 ст.268 ЦПК України).
 
Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки: http://og.hr.court.gov.ua /sud2029/.

 
Повне ім`я/найменування сторін:
Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс», юридична адреса 07406, Київська область, м. Бровари, вул. Симона Петлюри, б. 21/1, ЄДРПОУ 43657029, IBAN: НОМЕР_3 в АТ «СЕНС БАНК», МФО: 300346, ел. пошта debt@solventis.com.ua, тел. 671760906.
Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ел. пошта ІНФОРМАЦІЯ_2 , тел. НОМЕР_4 .

Суддя          Д.Г. Паляничко