Номер провадження: 22-ц/813/2124/26 
Справа № 499/236/21
Головуючий у першій інстанції Кравчук О.О.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Назарової М.В.., Коновалової В.А.
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
представник позивача – ОСОБА_2 
відповідач - Приватне сільськогосподарське підприємство «Дружба»
представник відповідача- Племениченко Геннадій Вячеславович
розглянули у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на додаткове рішення Іванівського районного суду Одеської області від 03 березня 2025 року, ухвалене у складі судді Кравчука О.О., у приміщенні того ж суду
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Дружба» про захист права власності на земельну ділянку шляхом припинення права користування орендованою земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст заяви.
30 березня 2021 року представник позивача адвокат Смирнова Лариса Петрівна (далі також – представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі також – позивач) подала позовну заяву до Приватного сільськогосподарського підприємства «Дружба» (далі також – відповідач, ПСП «Дружба»), в якій просить захистити право власності позивача шляхом припинення договору оренди земельної ділянки від 01 вересня 2015 року (далі також – договір оренди), яка розташована на території Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області, кадастровий номер 5121882000:01:001:0198 (далі також – земельна ділянка), та вирішити питання щодо судових витрат (далі також – позовна заява).
Іванівський районний суд Одеської області рішенням від 13 лютого 2025 року відмовив у задоволенні позовної заяви (далі також – рішення від 13 лютого 2025 року).
13 лютого 2025 року через систему «Електронний суд» представник відповідача адвокат Племениченко Геннадій Вячеславович (далі також – представник відповідача) подав до суду заяву, в якій просить ухвалити додаткове рішення за яким стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 8000 гривень (далі також – заява від 13 лютого 2025 року, заява).
Короткий зміст судового рішення
Додатковим рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 03 березня 2025 року задоволено частково заяву від 13 лютого 2025 року.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного сільськогосподарського підприємства «Дружба» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 (шість тисяч) гривень.
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що оцінюючи зміст обсягу фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількості витраченого часу, розміру гонорару, співмірності послуг категорії складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, неминучості витрат, значенню справи, суд вважає, що гонорар в розмірі 8000 гривень є завищеним.
Суд, наголошує, що адвокат має право самостійно визначати розмір гонорару, проте під час встановлення такого розміру має враховуватися складність справи та інші істотні обставини. Тому, наявні в матеріалах справи документи на обґрунтування понесених витрат на правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 гривень, оскільки відповідний розмір має відповідати критерію «розумної необхідності» таких витрат.
Враховуючи, що ця справа є справою незначної складності, а також зважаючи на виконану адвокатом роботу з надання єдиної сукупної послуги щодо підготовки, подання позовної заяви та безпосередню участі в двох судових засіданнях, коли розглядалася справа по суті, суд вважає співмірним стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 6000 гривень.
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись із вказаним додатковим рішенням суду першої інстанції, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення Іванівського районного суду Одеської області від 03 березня 2025 року та постановити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що 25 березня 2025 року позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на основне рішення по справі.
З урахуванням того, що в апеляції на основне рішення Іванівського районного суду Одеської області від 13 лютого 2025 року, апелянт просить скасувати рішення першої інстанції та постановити нове рішення, яким просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, то і додаткове рішення про розподіл судових витрат залежить від прийнятого рішення апеляційним судом.
Позиція учасників справи.
Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник відповідача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Іванівського районного суду Одеської області залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Вказує, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та таким, що винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та відповідності висновків, які викладені у рішенні суду, обставинам справи, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для відмови в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.
Щодо явки сторін.
Представник позивача з`явилась до судового засідання та надала свої пояснення, інші учасники справи належним чином повідомлені про місце, час та дату судового засідання до суду не з`явились, заяв про відкладення не подавали, що не перешкоджає розгляду відповідно до ст. 372 ЦПК України.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 02 вересня 2019 року відповідач та представник відповідача уклали договір №09/02/2019/253 (далі – Договір, а.с. 114).
26 квітня 2021 року відповідач та представник відповідача уклали додаткову угоду №95/6 до договору №09/02/2019/253 (далі – Додаткова угода, а.с. 116).
Сторони визначили розмір гонорару, який становить 8000 гривень (пункт 3 Додаткової угоди).
Акт приймання передачі виконаних робіт від 13 лютого 2025 року свідчить, що загальна вартість наданих послуг становить 8000 гривень (далі – Акт, а.с. 115).
Детальний опис робіт від 13 лютого 2025 року, свідчить, що представник позивача здійснив: - отримання та аналіз апеляційної скарги на основне та додаткове рішення суду, вартість 500 гривень; - пошук та аналіз судової актуальної практики Верховного Суду з розгляду аналогічних, формування правової позиції у справі з урахуванням висновків Верховного Суду вартістю 500 гривень; - підготовку та подачу до суду відзиву на позовну заяву, вартість 1500 гривень; - підготовку та подачу до суду пояснень про визнання доказів недопустимими від 24 травня 2021 року, вартість 1000 гривень; - підготовку та подачу до суду відзиву на апеляційну скаргу стосовно оскарження ухвали про зупинення провадження від 09 червня 2021 року, вартість 1500 гривень; - участь в судових засіданнях, вартість 3000 гривень (а.с. 116).
19 травня 2021 року, 09 червня 2021 року, представник відповідача брав участь у судових засіданнях особисто в залі Іванівського районного суду Одеської області.
12 вересня 2024 року, 10 жовтня 2024 року, 28 листопада 2024 року, 16 грудня 2024 року, 16 січня 2025 року, 06 лютого 2025 року, 13 лютого 2025 року представник відповідача брав участь у судових засідання в режимі відеоконференції.
Суд першої інстанції задовольнивши подану заяву частково зазначив, що оцінюючи зміст обсягу фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількості витраченого часу, розміру гонорару, співмірності послуг категорії складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, неминучості витрат, значенню справи, суд вважає, що гонорар в розмірі 8000 гривень є завищеним.
Суд, наголошує, що адвокат має право самостійно визначати розмір гонорару, проте під час встановлення такого розміру має враховуватися складність справи та інші істотні обставини. Тому, наявні в матеріалах справи документи на обґрунтування понесених витрат на правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 гривень, оскільки відповідний розмір має відповідати критерію «розумної необхідності» таких витрат.
Враховуючи, що ця справа є справою незначної складності, а також зважаючи на виконану адвокатом роботу з надання єдиної сукупної послуги щодо підготовки, подання позовної заяви та безпосередню участі в двох судових засіданнях, коли розглядалася справа по суті, суд вважає співмірним стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 6000 гривень.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком з огляду на таке.
Відповідно до частини 1, частини 2 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 133, частини 1, частини 2 статті 137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частиною 1 статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Повноваження адвоката, як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1, частин 3, 5 статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Також, відповідно до статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19).
Згідно з вимогами частин першої - п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
У справі «East/West Alliance Limited проти України» Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.
На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу, представник відповідача надав суду: копію Договору, Додаткової угоди, Акта.
Так, ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції надав належну оцінку заявленим витратам на правничу допомогу з урахуванням приписів статті 137 ЦПК України, встановив реальність понесення таких витрат, їх безпосередній зв`язок із розглядом даної справи, а також перевірив обґрунтованість і необхідність відповідних витрат. Суд дослідив надані докази, що підтверджують обсяг виконаних адвокатом робіт, характер наданої правничої допомоги, складність спору та тривалість судового розгляду.
Зменшуючи заявлений розмір витрат та задовольняючи їх частково, суд фактично здійснив оцінку співмірності витрат, що повністю відповідає усталеній практиці Верховного Суду.
Крім того, визначений судом першої інстанції розмір витрат на правничу допомогу є співмірним обсягу та змісту виконаних адвокатом робіт, процесуальній активності представника відповідача та значенню справи для сторони. Такий розмір не є надмірним, відповідає ринковій вартості правничих послуг та відображає реальні витрати, необхідні для належного захисту прав та інтересів позивача.
Отже, висновок суду першої інстанції про часткове задоволення заяви щодо стягнення витрат на правничу допомогу є законним, обґрунтованим і вмотивованим..
Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши надані адвокатом послуги, а також подані до суду документи, врахувавши характер виконаної роботи, принципи співмірності та критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної роботи, необхідності виконаних послуг та значимості таких дій у справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу та стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правову у розмірі 6000 грн., що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, оскільки розмір вказаних витрат у сумі 6000 грн. (як про це зазначив суд першої інстанції) є співмірним та не суперечить критеріям їх дійсності, необхідності та розумності.
Судова колегія погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає, що за таких обставин та з урахуванням всебічного дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, враховуючи вище викладені приписи законодавства, відсутні передбачені законом підстави для задоволення апеляційної скарги.
Підстав для відмови у задоволенні такого клопотання не було, так як позивачем були подані усі передбачені докази у встановлений законодавством строк, тому апеляційна скарга щодо відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Додаткове рішення Іванівського районного суду Одеської області від 03 березня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         М.В. Назарова

В.А. Коновалова