ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

24 грудня 2025 року 
м. Київ 

справа № 643/4629/20
провадження № 61-7951св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - Харківська міська рада, 
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Московського районного суду 
м. Харкова від 22 лютого 2024 року у складі судді Мельникової І. Д. та постанову Харківського апеляційного суду від 20 травня 2025 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Савенка М. Є., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
1. У березні 2020 року Харківська міська рада звернулася до Московського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення орендної плати за користування земельною ділянкою.
2. На обґрунтування позову зазначала, що рішенням Харківської міської ради 
від 27 квітня 2005 року № 88/05 відкритому акціонерному товариству «Укртелеком» (далі - ВАТ «Укртелеком») надано в оренду земельну ділянку із кадастровим номером 6310137500:01:007:0504 площею 0,3898 га на 
АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування центру електрозв`язку №11 на строк до 01 січня 2015 року. 
3. На підставі вищезазначеного рішення, 15 листопада 2005 року між Харківською міською радою та ВАТ «Укртелеком» укладено договір оренди землі № 75283/05.
4. Право оренди вищезазначеної земельної ділянки площею 0,3898 га на 
АДРЕСА_1 із кадастровим номером 6310137500:01:007:0504, яка відповідно договору оренди землі від 15 листопада 2005 року № 75283/05 була 
у користуванні, припинено 18 лютого 2019 року на підставі акту приймання-передачі земельної ділянки до земель запасу міста від 13 лютого 2019 року № 35/19.
5. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 квітня 2019 року № 164948465 право власності на нежитлову будівлю 
літ. «А-2» загальною площею 4 422,1 кв. м., розташовану на 
АДРЕСА_1 , зареєстроване у наступних розмірах:
30/1000 з 13 жовтня 2017 року за ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 13 жовтня 2017 року № 7301; 
335/1000 з 30 листопада 2016 року за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2016 року № 5350; 
635/1000 з 30 листопада 2016 року за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2016 року № 5350.
6. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 24 лютого 2020 року № 201519113 право власності на:
нежитлові приміщення 1-го поверху № 20, 21, 21а, 21б, 22-:-24, 24а площею 
130,7 кв. м. в літ. «А-2» на АДРЕСА_1 з 15 серпня 2019 року зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі технічного паспорту від 23 липня 2018 року, (видавник - товариство з обмеженою відповідальністю «Харківське бюро технічної інвентаризації» (далі - ТОВ «Харківське бюро технічної інвентаризації»)), висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 25 липня 2018 року № 278, договору про поділ нерухомого майна 
від 23 липня 2019 року № 4102, договору дарування від 13 жовтня 2017 року № 7301;
нежитлові приміщення підвалу №I-:-XXI площею 360,4 кв. м.; 1-го поверху № 1, 3-:-15, 17, 18, 19 площею 348,9 кв. м.; 2-го поверху № 90, 91, 93-:-97, 148, 148а, 149, 149а, 1496 площею 539,5 кв. м.; мансарди № 151 , 152, 153, 157 площею 73,4 кв. м. в літ. 
«А-2» загальною площею 1 322,2 кв. м. з 15 серпня 2019 року зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2016 року 
№ 5350, технічного паспорту від 23 липня 2018 року (видавник - ТОВ «Харківське бюро технічної інвентаризації»); договору про поділ майна від 23 липня 2019 року 
№ 4102, висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна 
від 25 липня 2018 року № 278;
нежитлові приміщення 1-го поверху № 16, 26-:-30, 28а, 32, 32а, 32б, 32в, 33, 36-:-46, 48, 48a, 49, 49a, 50, 52, 53, 53a, 536, 55-:-68, 58a, 70-:-84, 89, 71a, 74a, 7ба, 81а, площею 1 261,7 кв. м.; 2-го поверху № 100-:-109, 100а, 100б, 100в, 100г, 100д, 100е, 101а, 101б, 101в, 105а, 109б, 109в, 111, 112, 114-:-119, 115б, 121, 122, 125, 126, 128, 130, 131, 134, 135, 136, 137, 139, 140, 141, 144, 145, 147 площею 1 463,3 кв. м., мансарди № 150, 150а площею 86,7 кв. м. в літ. «А-2» загальною площею 2 811,7 кв. м. з 15 серпня 
2019 року за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 
2016 року № 5350, договору про поділ майна від 23 липня 2019 року № 4102, технічного паспорту від 23 липня 2018 року (видавник - ТОВ «Харківське бюро технічної інвентаризації»), висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 25 липня 2018 року № 278.
7. Відповідно до висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 25 липня 2018 року № 278 встановлено фактичне користування:
ОСОБА_2 нежитловими приміщеннями 1-го поверху № 16, 26-:-30, 28a, 32, 32a, 326, 32B, 33, 36-:-46, 48, 48a, 49, 49a, 50, 52, 53, 53a, 536, 55-1-68, 58a, 70-:-84, 89, 71a, 74a, 76a, 81а, площею 1261,7 кв. м.; 2-го поверху № 100-:-109, 100а, 100б, 100в, 100г, 100д, 100е, 101а, 101б, 101в, 105а, 109б, 109в, 111, 112, 114-:-119, 1156, 121, 122, 125, 126, 128, 130, 131, 134, 135, 136, 137, 139, 140, 141, 144, 145, 147 площею 
1 463,3 кв. м., мансардою № 150, 150а площею 86,7 кв. м., загальною площею 
2 811,7 кв. м., що складають частку 635/1000;
ОСОБА_1 нежитловими приміщеннями підвалу № I:-XXIX площею 
360,4 кв. м.; 1-го поверху № 1, 3-:-15, 17, 18, 19 площею 348,9 кв. м.; 2-го поверху 
№ 90, 91, 93-:-97, 148, 148а, 149, 149а, 149б площею 539,5 кв. м.; мансардою № 151, 152, 153, 157 площею 73,4 кв. м., загальною площею 1 322,2 кв. м., що складають частку 335/1000; нежитловими приміщеннями 1-го поверху № 20, 21, 21а, 216, 22-:-24, 24а площею 130,7 кв. м., що складають частку 30/1000.
8. Як платники земельного податку за земельну ділянку по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не зареєстровані, податок не сплачують.
9.  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 01 березня 2019 року по 31 грудня 2019 року не сплачували за користування земельною ділянкою на 
АДРЕСА_1 плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберегли за рахунок Харківської міської ради як власника земельної ділянки майно - грошові кошти у розмірі орендної плати у сумі 856 772,80 грн та 492 475,70 грн відповідно, що зумовило необхідність звернення до суду.
10. З урахуванням вищезазначеного Харківська міська рада просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 492 475,70 грн; стягнути з ОСОБА_2 на її користь безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 856 772,80 грн; стягнути 
з ОСОБА_1 на її користь витрати зі сплати судового збору у розмірі 
7 387,14 грн; стягнути з ОСОБА_2 на її користь витрати зі сплати судового збору у розмірі 12 851,59 грн.
Короткий зміст судових рішень у справі
11. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року позов Харківської міської ради задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 492 475,70 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 856 772,80 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради судовий збір 
у розмірі 7 387,14 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Харківської міської ради судовий збір у розмірі 12 851,59 грн.
12. Задовольняючи позовні вимоги Харківської міської ради, районний суд мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період із 01 березня 2019 року по 31 грудня 2019 року не сплачували плату за користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 у встановленому розмірі, внаслідок чого зберегли за рахунок Харківської міської ради як власника земельної ділянки за вищевказаною адресою майно - грошові кошти у розмірі орендної плати у сумі 856 772,80 грн та 492 475,70 грн відповідно.
13. Постановою Харківського апеляційного суду від 25 червня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року залишено без змін.
14. Залишаючи апеляційні скарги відповідачів без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився із висновками районного суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог Харківської міської ради, оскільки відомості щодо оформлення прав на земельну ділянку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зокрема укладення договору оренди 
з Харківською міською радою та державної реєстрації такого права відсутні.
15. Перехід до особи права власності на нерухоме майно надає такій особі право на оформлення відносин землекористування, реалізація якого виражається 
в укладенні сторонами договору та виникненні у такої особи обов`язку внесення орендної плати на користь власника земельної ділянки.
16. Відтак, оскільки з моменту виникнення у відповідачів права власності на нерухоме майно, у них, як у власників цього майна, розташованого на земельній ділянці, виник обов`язок укласти та зареєструвати договір оренди земельної ділянки, яка перебуває в їх користуванні.
17. Водночас останні обов`язку із укладення договору оренди земельної ділянки не виконали, а відтак без законних підстав зберегли у себе майно - кошти, які мали сплатити за оренду землі.
18. З огляду на викладене, апеляційний суд зауважив, що ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 , як фактичні користувачі земельної ділянки, без достатньої правової підстави за рахунок власника такої ділянки, яким є Харківська міська рада, зберегли у себе кошти, які мали бути сплачені за користування останньою та зобов`язані повернути вищезазначені кошти власнику земельної ділянки.
19. Водночас апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що останній є неналежним відповідачем у справі, оскільки він, як власник нерухомого майна, є належним відповідачем у справі незалежно від наявності 
у іншої особи права оренди на належне йому нежитлове приміщення.
20. Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про недоведеність розміру земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, колегія суддів зауважила, що Харківська міська рада у своєму розрахунку, з урахуванням часток права власності на нерухоме майно, визначила частки земельної ділянки, яка перебуває 
у користуванні співвласників.
21. Доказів на спростування розміру частки земельної ділянки, яка перебуває 
у користуванні ОСОБА_1 , останнім не надано. Також ним не було заявлено клопотання про призначення у справі відповідної експертизи.
22. При цьому апеляційний суд відхилив посилання ОСОБА_1 на його неповідомлення про розгляд справи, оскільки районним судом на адресу останнього неодноразово направлялися судові повістки про виклик у судове засідання. Вказані повістки повернулися до суду із зазначенням причини повернення «адресат відсутній», що відповідно до вимог ЦПК України, вважається належним повідомленням останнього про судове засідання. 
23. За вищенаведеного апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати права ОСОБА_1 порушеними.
24. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2024 року(провадження 
№ 61-10616св24) касаційну скаргу ОСОБА_1  задоволено.
Постанову Харківського апеляційного суду від 25 червня 2024 року у частині задоволених позовних вимог Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення орендної плати за користування земельною ділянкою у розмірі 
492 475,70 грн і судового збору скасовано та передано справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
25. Задовольняючи касаційну скаргу  ОСОБА_1 та передаючи справу 
в частині вирішення вимог до останнього на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, колегія суддів вказала на те, що судом апеляційної інстанції помилково не взято до уваги відсутність даних про вручення ОСОБА_1 копій ухвали Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 2020 року про відкриття провадження у справі, позовної заяви та матеріалів, доданих до неї. 
26. З урахуванням вищезазначеного колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції, залишивши без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення суду першої інстанції в оскарженій частині - без змін, не врахував, що суд першої інстанції позбавив можливості останнього як відповідача надати свої заперечення проти заявленого позову, подати відзив та докази, на підтвердження своїх заперечень. 
27. При цьому суд касаційної інстанції зауважив, що апеляційний суд не виправив допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права та не виконав свого зобов`язання стосовно дотримання закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу рівності сторін, а відтак зробив передчасний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення орендної плати за користування земельною ділянкою у розмірі 
492 475,70 грн.
28. Постановою Харківського апеляційного суду від 20 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року 
в частині задоволених позовних вимог Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення орендної плати за користування земельною ділянкою у розмірі 
492 475,70 грн і судового збору залишено без змін.
29. Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, 
а оскаржуване судове рішення в частині позовних вимог до нього без змін, апеляційний суд погодився з висновками районного суду про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 безпідставно збережених коштів. 
30. Як зауважила колегія суддів апеляційного суду, ОСОБА_1 є власником частини нежитлових приміщень, розташованих на земельній ділянці за адресою: 
АДРЕСА_1 , яка належить Харківській міській раді на праві власності, та у період з 01 березня 2019 року по 31 грудня 2019 року включно використовував цю земельну ділянку без належного оформлення права оренди і без сплати орендної плати. 
31. За таких обставин, на переконання суду апеляційної інстанції, він за рахунок власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування останньою, у зв`язку із чим колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність у нього обов`язку повернути ці кошти власнику земельної ділянки - Харківській міській раді, на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. 
32. Додатково апеляційний суд зауважив, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про дату, час і місце засідання суду, призначене на 22 лютого 
2024 року, тобто про судове засідання в якому було ухвалено рішення судом першої інстанції, а відтак, на переконання апеляційного суду, відсутні підстави для скасування судового рішення з вищенаведених підстав.
33. Як зауважила колегія суддів, матеріали справи дійсно не містять відомостей про вручення ОСОБА_1 копії ухвали районного суду про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви та матеріалів, доданих до неї, проте таке порушення не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, а може бути підставою для скасування судового рішення лише якщо призвело до неправильного вирішення справи.
34. Додатково апеляційний суд зауважив про безпідставність посилань ОСОБА_1 на підсудність справи господарському суду у зв`язку із використанням нежитлових приміщень для здійснення господарської діяльності, оскільки доказів на підтвердження вищезазначеного відповідачем надано не було. 
35. Відтак, апеляційний суд дійшов висновку про те, що правовідносини, які виникли між Харківською міською радою та ОСОБА_1 є цивільно-правовими, оскільки останній хоча і є суб`єктом господарювання, однак спір не пов`язаний зі здійсненням відповідачем підприємницької діяльності на спірній земельній ділянці.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
36. У червні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга  ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 травня 2025 року у вказаній справі.
37. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 
від 26 червня 2025 року суддею-доповідачем для розгляду справи № 643/4629/20 визначено Білоконь О. В., судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., 
Сакара Н. Ю.
38. Ухвалою Верховного Суду від 10 липня 2025 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
39. Відповідно до розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2025 року на підставі службової записки Секретаря Першої судової палати Луспеника Д. Д. призначений повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Білоконь О. В.
40. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 листопада 2025 року суддею-доповідачем для розгляду справи № 643/4629/20 визначено Сакару Н. Ю., судді, які входять до складу колегії: 
Осіян О. М., Ступак О. В.
41. Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2025 року призначено справу до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
42. У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення 
в частині задоволених позовних вимог до нього та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову до нього, або закрити в цій частині провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, або справу у вищезгаданій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
43. Підставою касаційного оскарження вказує неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 643/4629/20, від 30 квітня 
2025 року у справі № 750/3400/23, від 09 квітня 2025 року у справі № 757/908/20-ц, від 21 травня 2025 року у справі № 707/3715/23, від 02 липня 2024 року у справі 
№ 644/8837/19, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
44. Також заявник в якості підстав касаційного оскарження судових рішень зазначає пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (порушення судом норм процесуального права відповідно до пункту 2 частини першої, пунктів 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
45. Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції при новому апеляційному перегляді справи не виконав вказівки Верховного Суду, викладені 
у змісті постанови від 09 жовтня 2024 року (провадження № 61-10616св24).
46. Як зауважує ОСОБА_1 , під час розгляду справи в суді першої інстанції йому не було належним чином вручено ухвалу про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та додатками, у зв`язку з чим суд першої інстанції позбавив його можливості реалізувати право на участь у розгляді справи, насамперед подати відзив на позовну заяву, інші документи по суті справи, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. 
47. За вищевикладених обставин, на переконання ОСОБА_1 , розгляд 
і вирішення спору в суді першої інстанції не можна вважати справедливим, об`єктивним та всебічним. При цьому наголошує, що він та його представник при апеляційному перегляді справи наголошували на неможливості виправлення такої ситуації на стадії апеляційного перегляду справи, оскільки перелік процесуальних дій, які можуть вчинятися на вищезазначеній стадії, є суттєво обмеженим 
у порівнянні з підготовчим провадженням та розглядом справи по суті судом першої інстанції.
48. Відтак заявник вважає, що суд апеляційної інстанції намагався позбавити його законної процесуальної можливості брати участь в справі в суді першої інстанції з можливістю реалізації всіх процесуальних прав, наданих відповідачу на стадії розгляду справи судом першої інстанції, а також на перегляд судом апеляційною інстанцією, розглянутої судом першої інстанції справи. 
49. Такі дії апеляційного суду, на переконання заявника, свідчать про намагання підмінити суд першої інстанції і тим самим створити наявність лише двох судових інстанції, замість передбачених законодавством України трьох судових інстанцій.
50. Вищезазначене свідчить про те, що суд першої інстанції належним чином не направив відповідачеві ухвалу про відкриття провадження разом з копією позовної заяви та доданими до неї матеріалами, чим не забезпечив останньому можливість в повній мірі реалізувати свої права, зокрема право на подання відзиву на позовну заяву. Суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув та помилково вважав доводи апеляційної скарги безпідставними, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
51. Додатково ОСОБА_1 зазначає, що він зареєстрований як фізична особа-підприємець, що у сукупності з тим, що тягар доведення цільового використання земельної ділянки покладено на позивача у справі, а також з урахуванням того, що земельна ділянка, на якій розташована будівля з належними йому приміщеннями, має цільове призначення 1.14.9 (зв`язку і телекомунікацій), категорію земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, вид використання - для експлуатації та обслуговування центру електрозв`язку № 11, на його думку, свідчить про відсутність у нього можливості використовувати земельну ділянку, що не було встановлено судами попередніх інстанцій під час вирішення спору.
52. Також, обґрунтовуючи вимоги скарги ОСОБА_1 посилається на те, що Харківською міською радою не було доведено належними та допустимими доказами факт користування ним земельною ділянкою та її площу, а також неправильно визначено суму коштів, яку власник земельної ділянки міг би отримати за звичайних умов користування, оскільки такий розрахунок залежить від вартості відповідної земельної ділянки.
53. Відтак, звертаючись до суду, Харківська міська рада на підтвердження позовних вимог мала надати належні та допустимі докази, зокрема документальне підтвердження площі нежитлової будівлі літ. «А-2», яка безпосередньо прилягає до земельної ділянки з кадастровим номером 6310137500:01:007:0504, а також докази розміру часток відповідачів у праві користування цією земельною ділянкою. Однак таких доказів позивачем надано не було. 
54. Більше того, позивач безпідставно включив до розрахунку площу приміщень, які не прилягають до земельної ділянки, окремо від приміщень першого поверху. За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходили
Фактичні обставини справи, встановлені судами
55. Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з інформацією 
з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 
№ 164948465 від 25 квітня 2019 року право власності на нежитлову будівлю 
літ. «А-2» загальною площею 4 422,1 кв. м. на АДРЕСА_1 зареєстроване у наступних частинах: 
30/1000 з 13 жовтня 2017 року за ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 13 жовтня 2017 року № 7301; 
335/1000 з 30 листопада 2016 року за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2016 року № 5350; 
635/1000 з 30 листопада 2016 року за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2016 року № 5350 (Т.1, а.с.24).
56. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 201519113 від 24 лютого 2020 року право власності на:
нежитлові приміщення 1-го поверху № 20, 21, 21а, 21б, 22-:-24, 24а площею 
130,7 кв. м. в літ. «А-2» по АДРЕСА_1 з 15 серпня 2019 року зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі технічного паспорту від 23 липня 2018 року, (видавник - ТОВ «Харківське бюро технічної інвентаризації»), висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 25 липня 2018 року № 278, договору про поділ нерухомого майна від 23 липня 2019 року № 4102, договору дарування від 13 жовтня 2017 року № 7301;
нежитлові приміщення підвалу № I-:-XXI площею 360,4 кв. м.; 1-го поверху № 1, 3-:-15, 17, 18, 19 площею 348,9 кв. м.; 2-го поверху № 90, 91, 93-:-97, 148, 148а, 149, 149а, 149б площею 539,5 кв. м.; мансарди № 151 , 152, 153, 157 площею 73,4 кв. м. 
в літ. «А-2» загальною площею 1 322,2 кв. м. з 15 серпня 2019 року зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2016 року № 5350, технічного паспорту від 23 липня 2018 року (видавник - ТОВ «Харківське бюро технічної інвентаризації»); договір про поділ майна від 23 липня 2019 року 
№ 4102, висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна 
від 25 липня 2018 року № 278;
нежитлові приміщення 1-го поверху № 16, 26-:-30, 28а, 32, 32а, 32б, 32в, 33, 36-:-46, 48, 48a, 49, 49a, 50, 52, 53, 53a, 536, 55-:-68, 58a, 70-:-84, 89, 71a, 74a, 7ба, 81а, площею 1261,7 кв. м.; 2-го поверху № 100-:-109, 100а, 100б, 100в, 100г, 100д, 100е, 101а, 101б, 101в, 105а, 109б, 109в, 111, 112, 114-:-119, 115б, 121, 122, 125, 126, 128, 130, 131, 134, 135, 136, 137, 139, 140, 141, 144, 145, 147 площею 1 463,3 кв. м., мансарди №150, 150а площею 86,7 кв. м. в літ. «А-2» загальною площею 2 811,7 кв. м. з 15 серпня 
2019 року за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 
2016 року № 5350, договору про поділ майна від 23 липня 2019 року № 4102, технічного паспорту від 23 липня 2018 року (видавник - ТОВ «Харківське бюро технічної інвентаризації»), висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 25 липня 2018 року № 278 (Т.1, а.с.25).
57. Відповідно до висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 25 липня 2018 року № 278 встановлено фактичне користування:
ОСОБА_2 нежитловими приміщеннями 1-го поверху № 16, 26-:-30, 28a, 32, 32a, 326, 32B, 33, 36-:-46, 48, 48a, 49, 49a, 50, 52, 53, 53a, 53б, 55-:-68, 58a, 70-:-84, 89, 71a, 74a, 76a, 81а, площею 1 261,7 кв. м.; 2-го поверху № 100-:-109, 100а, 100б, 100в, 100г, 100д, 100е, 101а, 101б, 101в, 105а, 109б, 109в, 111, 112, 114-:-119, 115б, 121, 122, 125, 126, 128, 130, 131, 134, 135, 136, 137, 139, 140, 141, 144, 145, 147 площею 
1 463,3 кв. м., мансардою № 150, 150а площею 86,7 кв. м., загальною площею 
2 811,7 кв. м., що складають частку 635/1000;
ОСОБА_1 нежитловими приміщеннями підвалу № I:-XXIX площею 
360,4 кв. м.; 1-го поверху № 1, 3-:-15, 17, 18, 19 площею 348,9 кв. м.; 2-го поверху 
№ 90, 91, 93-:-97, 148, 148а, 149, 149а, 149б площею 539,5 кв. м.; мансардою № 151, 152, 153, 157 площею 73,4 кв. м., загальною площею 1 322,2 кв. м., що складають частку 335/1000; нежитловими приміщеннями 1-го поверху № 20, 21, 21а, 216, 22-:-24, 24а площею 130,7 кв. м., що складають частку 30/1000.
58. У користуванні ОСОБА_2 знаходяться: нежитлові приміщення 1-го поверху № 16, 26-:-30, 28a, 32, 32a, 326, 32B, 33, 36-:-46, 48, 48a, 49, 49a, 50, 52, 53, 53a, 53б, 55-:-68, 58a, 70-:-84, 89, 71a, 74a, 76a, 81а, площею 1 261,7 кв. м.; 2-го поверху №100-:-109, 100а, 100б, 100в, 100г, 100д, 100е, 101а, 101б, 101в, 105а, 109б, 109в, 111, 112, 114-:-119, 115б, 121, 122, 125, 126, 128, 130, 131, 134, 135, 136, 137, 139, 140, 141, 144, 145, 147 площею 1 463,3 кв. м., мансардою №150, 150а площею 86,7 кв. м., загальною площею 2 811,7 кв. м. в літ. «А-2», які належать на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І. О. 21 жовтня 2016 року № 5350 на АДРЕСА_2;
59. У користуванні ОСОБА_1 знаходяться: нежитлові приміщення підвалу № I:-XXIX площею 360,4 кв. м.; 1-го поверху № 1, 3-:-15, 17, 18, 19 площею 348,9 кв. м.; 2-го поверху № 90, 91, 93-:-97, 148, 148а, 149, 149а, 149б площею 539,5 кв. м.; мансардою № 151, 152, 153, 157 площею 73,4 кв. м., загальною площею 
1 322,2 кв. м. в літ «А-2», які належать на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О. 21 жовтня 2016 року № 5350 на АДРЕСА_2; нежитлові приміщення 1-го поверху № 20, 21, 21а, 216, 22-:-24, 24а площею 
130,0 кв. м. в літ. «А-2», які належать на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І. О. 
13 жовтня 2017 року № 7301 на АДРЕСА_2 (Т.1, а.с.30-31).
60. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 204891919 від 20 березня 2020 року земельна ділянка на 
АДРЕСА_1 з кадастровим номером 6310137500:01:007:0504, площею 0,3898 га, цільове призначення - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, для експлуатації та обслуговування центру електрозв`язку № 11, перебуває у комунальній власності та власником 
є Харківська міська рада (Т.1, а.с.26-27).
61. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 20 січня 2020 року № HB-0004419652020 земельна ділянка площею 0,3898 га з кадастровим номером 6310137500:01:007:0504 на 
АДРЕСА_1 знаходиться у комунальній власності. Категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; вид використання - для експлуатації та обслуговування центру електрозв`язку № 11. Дата державної реєстрації вказаної земельної ділянки - 28 листопада 2005 року, власник - Харківська міська рада (Т.1, а.с.33).
62. Згідно з листами Головного управління Державної фіскальної служби 
у Харківській області від 11 червня 2019 року за №18388/9/20-40-57-06-19 та 
№ 18379/9/20-40-57- 06-19 як платники земельного податку за земельну ділянку по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не зареєстровані, податок не сплачують (Т.1, а.с.28-29).
63. З інформації Департаменту земельних відносин Харківської міської ради 
№ 4158/0/225-19 від 13 червня 2019 року встановлено, що рішення Харківської міської ради щодо продажу, надання у користування, надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 , 
ОСОБА_1 та припинення права користування земельною ділянкою на 
АДРЕСА_1 не готувались, договори оренди землі не укладались (Т.1, а.с.36).
64. 24 лютого 2020 року Департаментом територіального контролю Харківської міської ради складено акт обстеження земельної ділянки на 
АДРЕСА_1 , з якого вбачається, що здійснено обстеження земельної ділянки 
з урахуванням звіту з геодезичної зйомки земельної ділянки на АДРЕСА_1 , розробленого товариством з обмеженою відповідальністю «Інститут планування територій» та витягу з Державного земельного кадастру від 20 січня 2020 року № HB-0004419652020. Обстеженням на місцевості встановлено, що на земельній ділянці (кадастровий номер 6310137500:01:007:0504) площею 0,3898 га на АДРЕСА_1 розташована нежитлова будівля літ. «А-2», право власності на яку (по приміщенням) з 13 жовтня 2017 року по теперішній час зареєстроване за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Вищезазначена земельна ділянка частково огороджена, використовується з 18 лютого 2019 року по теперішній час ОСОБА_2 , ОСОБА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-2» (Т.1, а.с.41-43).
65. Відповідно до витягу № 737 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № 737/0/45-18 від 23 липня 2018 року нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 3 896,00 кв. м. з кадастровим номером 6310137500:01:007:0504 становить 20 238 728,00 грн (Т.1, а.с.38).
66. За розрахунком Харківської міської ради сума безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки комунальної форми власності за період з 01 березня 2019 року по 31 грудня 2019 року у ОСОБА_2 становить 
856 772,80 грн, а у ОСОБА_1 - 492 475,70 грн (Т.1, а.с.39-40).
67. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 17 серпня 2017 року вбачається, що 
15 серпня 2017 року було внесений запис про передачу ОСОБА_2 у безстрокове право користування часткою нежитлової будівлі у розмірі 665/1000 Товариству з обмеженою відповідальністю «ІНЕКС» (далі - ТОВ «ІНЕКС») (код ЄДРПОУ: 30062380, адреса: Харківська обл., Харківський р-н, смт Пісочин, вул. Некрасова, 11) на підставі протоколу №2 ТОВ «ІНЕКС» від 08 червня 2017 року (Т.1, а.с.138).
68. Відповідно до протоколу № 2 Загальних зборів учасників ТОВ «ІНЕКС» 
від 08 червня 2017 року ОСОБА_2 прийнято рішення здійснити збільшення статутного капіталу товариства за рахунок додаткового внеску учасника шляхом передачі «права користування частиною нежитлового приміщення», яке оцінено 
в 65 625,00 грн і яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить учаснику на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна 
від 21 жовтня 2016 року (Т.1, а.с.139).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
69. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
70. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу.
71. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
72. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
73. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
74. Судові рішення переглядаються Верховним Судом виключно в частині позовних вимог Харківської міської ради до ОСОБА_1 .
75. Предметом спору у справі, яка є предметом касаційного перегляду, 
є стягнення з відповідачів безпідставно збережених коштів у вигляді несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою на 
АДРЕСА_1 .
76. Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
77. Відповідно до положень статті 80 ЗК України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
78. За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
79. Не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
80. Відповідно до частини першої-другої статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. 
Плата за землю справляється відповідно до закону.
81. Обов`язки землекористувачів визначені змістом статті 96 ЗК України.
82. Згідно з пунктом в) частини першої статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.
83. Частиною першою статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння 
і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату.
84. У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. При цьому орендна плата справляється у грошовій формі.
85. У пункті 289.1 статті 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.
86. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу:
не може бути меншою за розмір земельного податку:
для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки;
для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області;
не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки (пункт 288.5 
статті 288 ПК України).
87. Відтак, законодавцем встановлено граничний розмір річної орендної плати земельної ділянки у спірний період (березень-грудень 2019 року) у розмірі 12%.
88. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
89. Відповідно до частини першої-другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 
90. Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають 
у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 13 лютого 2019 року 
у справі № 320/5877/17).
91. За змістом частини першої статті 1213 ЦК України саме набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
92. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, 
у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно 
з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.
93. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 
б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала
94. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
95. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
96. Таким чином, кондикційний позов має відносний характер. Суб`єктами зобов`язань, що виникають у результаті набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, виступають: боржник - особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого); кредитор (потерпілий) - особа, за чий рахунок інша особа (боржник) набула майно або зберегла його у себе.
97. Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду 
від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18).
98. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду 
від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019 року у справі 
№ 918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19).
99. Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадок, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.
100. Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
101. Аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що, у випадку використання земельної ділянки комунальної власності без оформлення договору оренди, власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію розміру неотриманої орендної плати за користування земельною ділянкою в порядку, визначеному статтею 1212 ЦК України.
102. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
103. Для кондикційних зобов`язань важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України).
104. Вищезазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постановах: від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 201/2956/19 (провадження № 61-2105св20), від 05 липня 2022 року 
у справі № 641/8483/19 (провадження № 61-2720св21), від 29 березня 2023 року 
у справі № 643/8385/21 (провадження № 61-11290св22).
105. У спорах про стягнення грошових коштів за користування земельною ділянкою до моменту оформлення особою права користування такою земельною ділянкою власник має право на отримання безпідставно збережених грошових коштів у порядку статті 1212 ЦК України. Тобто в такому разі суд виходить з того, що фактичний користувач земельної ділянки без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе грошові кошти, які мав заплатити за користування нею, отже, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц та 
від 20 вересня 2018 року у справі № 925/230/17).
106. Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про кваліфікацію спірних правовідносин за статтею 1212 ЦК України.
107. Щодо посилань ОСОБА_1 на безпідставність стягнення з нього коштів колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
108. Судами попередніх інстанцій встановлено та не оспорюється 
ОСОБА_1 , що останньому на праві власності належить 365/1000нежитлової будівлі літ. «А-2» загальною площею 4 422,1 кв. м., розташовану на 
АДРЕСА_1 .
109. Вищевказана будівля знаходиться на земельній ділянці на 
АДРЕСА_1 площею 0,3898 га, яка належить на праві власності Харківській міській раді.
110. Рішення Харківської міської ради щодо продажу, надання у користування, надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення вищезазначеної земельної ділянки як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 та припинення права користування такою земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 не готувались, договори оренди землі не укладались, що не оспорюється 
і заявником касаційної скарги.
111. Відповідно до частин першої та другої статті 120 ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
112. Згідно з частиною шостою статті 120 ЗК України укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.
113. Таким чином, після укладення договору купівлі-продажу нежитлової будівлі і державної реєстрації нотаріусом прав власності на неї у відповідача, як покупця, могло б виникнути право користування земельною ділянкою, на якій розташована вказана нежитлова будівля. Незважаючи на те, що нежитлова будівля не може бути відокремлена від земельної ділянки, на якій вона розташована, вказаними положеннями закону було врегульовано правовий режим нерухомого майна 
і правовий режим земельних ділянок, на яких воно розташовано, а отже, користувач земельної ділянки зобов`язаний сплачувати за користування нею певну плату, що відповідає положенням статті 206 ЗК України, та оформити право користування земельною ділянкою.
114. Вищевикладене узгоджується із правовим висновком, викладеним 
у постановах Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 644/3932/18-ц (провадження № 61-6606св20) та від 02 липня 2024 року у справі № 644/8837/19 (провадження № 61-12714св23).
115. Як зауважено Великою Палатою Верховного Суду у змісті постанови 
від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомо ще за часів Давнього Риму (superficies solo cedit - будівництво приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він передбачений як потребами обороту, так і загалом самої природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктах нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
116. Вищезазначене дає підстави для висновку, що власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто, крім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, інакше вона зайнята об`єктом нерухомого майна.
117. Таким чином, положення глави 15, статей 120, 125 ЗК України, 
статті 1212 ЦК України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій знаходиться цей об`єкт, враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на її території будівлі або споруди, особа, яка придбала такий об`єкт, стає фактичним користувачем цієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна, а відносини з фактичним користуванням земельною ділянкою без оформлення права на цю ділянку (без укладення) договору оренди тощо та недотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом умовними.
118. Подібні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17.
119. Таким чином, фактичний користувач земельної ділянки, яким за встановленими у справі обставинами є, зокрема, ОСОБА_1 як власник частини нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, право власності на яку зареєстроване за Харківською міською радою, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе вартість, що підлягала сплаті за користування нею, зобов`язаний повернути таку вартість власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
120. Відтак, вищезазначене свідчить про безпідставність посилань останнього на відсутність підстав для стягнення з нього грошових коштів на користь Харківської міської ради.
121. Щодо доводів касаційної скарги в частині помилкового розрахунку суми, яка підлягала стягненню з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради необхідно зазначити наступне.
122. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наводив правовий висновок, відповідно до якого у разі користування сформованою земельною ділянкою комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору власник такої земельної ділянки може захистити своє право на компенсацію йому недоотриманої орендної плати у порядку статті 1212 ЦК України (постанови Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі 
№ 905/1680/20, від 09 лютого 2022 року в справі № 910/8770/19).
123. Водночас у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі № 646/4738/19 наведено правовий висновок щодо застосування положень статті 1212 ЦК України, згідно з яким необхідність встановлення сформованості земельної ділянки як об`єкта оренди, визначення її меж, кадастрового номера, внесення інформації до Державного земельного кадастру не є обов`язковим та взагалі залежить від конкретних обставин справи.
124. Таким чином, враховуючи, що об`єкти нерухомості, належні, зокрема, відповідачеві, входять до складу будівлі, розташованої на сформованій земельній ділянці з кадастровим номером 310137500:01:007:0504, стягнення необхідно здійснювати пропорційно площі нерухомого майна, належного співвласникам, яке, своєю чергою, входить до складу нежитлової будівлі.
125. Як вже було зауважено колегією, згідно з пунктом в) частини першої статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.
126. Плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 
статті 14 Податкового кодексу України).
127. Земельний податок - це обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів; орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 
статті 14 ПК України).
128. Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (підпункти 14.1.125, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14, пункт 288.5 статті 288 ПК України).
129. У пункті 289.1 статті 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.
130. Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20).
131. Розмір плати за земельну ділянку комунальної власності у формі орендної плати було розраховано позивачем виходячи зі ставки річної орендної плати 
у розмірі 8% від нормативної грошової оцінки частки земельної ділянки із кадастровим номером 6310137500:01:007:0504 (20 238 728,00 грн) у розмірі 
1 422,77 кв. м. (частка від 3 898,00 кв. м. із розрахунку частки права власності ОСОБА_1 на 365/1000 приміщення).
132. Доказів на спростування наданого позивачем розрахунку недоотриманого доходу до суду, зокрема, апеляційної інстанції, відповідачем надано не було.
133. Більше того, як уже зауважувалося колегією суддів, з урахуванням того, що об`єкти нерухомості, належні, зокрема, відповідачеві, розташовані на сформованій земельній ділянці з кадастровим номером 6310137500:01:007:0504, стягнення необхідно проводити пропорційно площі нерухомого майна на земельній ділянці. За обставин справи, яка є предметом касаційного перегляду, таке стягнення здійснюється з розрахунку частки права власності ОСОБА_1 у нерухомому майні (365/1000), а також вартості земельної ділянки, що і було зазначено Харківською міською радою у розрахунку, долученому до позовної заяви (Т.1, а.с.39).
134. З урахуванням вищезазначеного, а також відсутності доказів на спростування наданого позивачем розрахунку, колегія суддів вважає неспроможними доводи касаційної скарги щодо помилковості розрахунку розміру орендної плати.
135. Більше того, за відсутності доказів використання ОСОБА_1 спірного майна для здійснення господарської діяльності, а також з урахуванням встановленого факту набуття ним спірного майна як фізичною особою, колегія суддів вважає неспроможними доводи касаційної скарги щодо підсудності цієї справи суду господарської юрисдикції.
136. Щодо доводів касаційної скарги в частині невиконання вказівок Верховного Суду за результатами касаційного перегляду справи колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
137. Як вбачається зі змісту постанови Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року (провадження № 61-10616св24) у справі, яка є предметом касаційного перегляду, направляючи справу на новий апеляційний розгляд, колегія суддів зазначила, що на момент перегляду справи в апеляційному порядку апеляційному суду було відомо, про відсутність даних про вручення ОСОБА_1 копій ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви та матеріалів, доданих до неї. 
138. А відтак, колегія суддів виснувала, що за вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції при первісному апеляційному перегляді справи не врахував, що суд першої інстанції позбавив можливості відповідача надати свої заперечення проти заявленого позову, подати відзив та докази, на підтвердження своїх заперечень, а відтак не виправив допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права та не виконав свого зобов`язання стосовно дотримання закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу рівності сторін.
139. Підсумовуючи, направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд вказав на необхідність забезпечення права відповідача надати свої заперечення проти заявленого позову, подати відзив та докази, на підтвердження своїх заперечень.
140. Водночас останнім таке своє право використано не було, про що зауважено як апеляційним судом у змісті оскаржуваної постанови, так і самим 
ОСОБА_1 у змісті касаційної скарги.
141. Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, 
в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
142. Відтак, з урахуванням того, що апеляційним судом під час нового апеляційного перегляду справи ОСОБА_1 було надано можливість подати заперечення проти заявленого позову, відзив та докази на підтвердження своїх заперечень, а також з огляду на ігнорування відповідачем наданого йому апеляційним судом права, колегія суддів вважає, що Харківським апеляційним судом було враховано вказівки, викладені у постанові Верховного Суду 
від 09 жовтня 2024 року (провадження № 61-10616св24), у зв`язку з чим доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
143. Підсумовуючи, врахувавши, що ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень, розташованих на земельній ділянці на АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності Харківській міській раді, зокрема, у період 
з 01 березня 2019 року по 31 грудня 2019 року включно, використовує її без належного оформлення права оренди, не сплачує орендну плату, отже за рахунок власника цієї земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність у ОСОБА_1 обов`язку повернути ці кошти Харківській міській раді як власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
144. Доводи касаційної скарги в частині неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі не можуть бути застосовані у справі, що переглядається, оскільки сформульовані за інших фактичних обставин.
145. Щодо доводів касаційної скарги про участь у ухваленні судового рішення суддів, яким було заявлено обґрунтований відвід, а саме колегії суддів у складі: Пилипчук Н. П., Савенка М. Є., Яцини В. Б., колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
146. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, 
і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою.
147. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є обставини, що викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.
148. Відповідно до частини четвертої статті 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання, не може бути підставою для відводу.
149. Згідно із статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
150. Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.
151. Європейський суд з прав людини вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що під час вирішення того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (рішення в справі «Білуха проти України», № 33949/02, 
§ 49-52, від 09 листопада 2006 року).
152. Верховний Суд висновує про відсутність підстав для висновку про необ`єктивність та упередженість суддів апеляційного суду Пилипчук Н. П., 
Савенка М.Є., Яцини В. Б. згідно зі статтею 36 ЦПК України, з огляду на оціночний характер таких тверджень заявника та відсутність доказів фактичної упередженості суддів, а також з огляду на те, що заява про відвід останніх була зумовлена незгодою заявника із процесуальним рішеннями колегії суддів, що в силу приписів частини четвертої статті 34 ЦПК України не є підставою для відводу.
153. З урахуванням вищезазначеного, доводи касаційної скарги у вищенаведеній частині також не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді справи.
154. Відтак, оскільки наведені в касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, на переконання Верховного Суду відсутні підстави повторно відповідати на ті самі аргументи заявників. 
155. Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року 
у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
156. Підсумовуючи, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи та у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
157. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження 
№ 14-446цс18)).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
158. Згідно із пунктами 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
159. Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
160. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
2. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року 
та постанову Харківського апеляційного суду від 20 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников    О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   О. В. Ступак   В. В. Шипович