Справа № 161/19080/24 	Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М. 	
Провадження № 22-ц/802/1371/25  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,
з участю:
секретаря судового засідання – Губарик К. А.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,
розглянувши в місті Луцьку у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , поданою в його інтересах представником ОСОБА_2 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2025 року,
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в період перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 у них народився син ОСОБА_4 .
Позивач вказував, що спільне життя з відповідачкою не склалося, вони разом не проживають з 2017 року, оскільки остання виїхала з міста Луцька та не повернулася.
Зазначає, що син знаходиться на його повному утриманні, відповідачка не виконує покладених на неї законом батьківських обов`язків, не бере педагогічної, матеріальної трудової або будь-якої участі у вихованні дитини, не цікавиться життям, здоров`ям сина, його психологічним та загальним розвитком, його шкільним життям.
У зв`язку з цим, ОСОБА_1 просив суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітнього сина, а також стягувати з відповідачки на його користь аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 15.10.2024 року і до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення її батьківських прав відмовлено.
Рішення про стягнення аліментів за один місяць звернуто до негайного виконання.
Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави 1211 грн 20 коп судового збору.
В решті позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із даним рішенням суду в частині відмови у позбавленні батьківських прав, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив судове рішення в оскаржуваній частині скасувати й ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким його вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що до 2017 року вони з відповідачкою проживали разом на орендованих квартирах зі своїм малолітнім сином, проте відповідачка періодично виїжджала за межі міста на тривалі періоди часу і поверталася. Однак, у 2017 році ОСОБА_3 виїхала з м. Луцька та не повернулась. Позивач із дитиною тривалий час проживав без матері свого сина, але з часом синові потрібно було вступати до школи, тому довелося починати виготовлення свідоцтва про народження, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутися до начальника міського відділу служби у справах дітей із заявою про державну реєстрацію сина ОСОБА_6 та виготовлення свідоцтва про народження, яке було видане 09.06.2020 року. Звертає увагу суду, що на даний момент відповідач не повернулась, а також невідомо її місце перебування. Відповідачка жодних покладених на неї законом батьківських обов`язків не виконує або будь-якої іншої участі у вихованні дитини не бере, а всі питання щодо його виховання та утримання вирішуються лише ним, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення її батьківських прав.
Позивач вказує, що судом першої інстанції не було взято до уваги висновок про доцільність позбавлення відповідачки батьківських. Окрім того, зазначає що відповідачка в повній мірі обізнана про наявність позову щодо позбавлення її батьківських прав, про що свідчить відповідна заява в матеріалах справи, але ніяких дій не приймає. А тому вважає, що висновки суду щодо оцінки доказів у цій частині позову не відповідають дійсності. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи в задоволенні вимог позову про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив із того, що позбавлення відповідачки батьківських прав у даному випадку є заходом, який не відповідає принципу пропорційності та найкращим інтересам дитини. Також вказано, що позивачем не надано суду належних та достатніх доказів, які б свідчили про те, що матір дитини без поважних причин не виконує свої батьківські обов`язки та умисно ухиляється від виконання цих обов`язків, не спілкується з сином та не зацікавлена у подальшому збереженні родинного зв`язку. Водночас, суд врахував, що згідно з поясненнями позивача мати у 2024 році бачилася з дитиною, тобто не втратила інтерес та бажання брати участь у вихованні дитини. Таким чином, з огляду на недоведеність належними та допустимими доказами винної поведінки відповідачки як матері, свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками та умисного ухилення від їх виконання,з метою забезпечення найкращих інтересів дитини, а також зважаючи на заборону надмірного втручання у сімейне життя, суд відмовив у задоволенні позову про позбавлення відповідачки батьківських прав.
Колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення в оскаржуваній частині відповідає принципам і завданням цивільного судочинства, а також вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, відтак, апеляційна скарга до задоволення не підлягає.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 09.07.2020 року (а.с. 11).
09.06.2020 року працівниками служби у справах дітей Луцької міської ради був складений акт обстеження умов проживання, в якому вказано, що для дитини створені належні умови для проживання та розвитку. ОСОБА_7 забезпечений усім необхідним відповідно до вікових умов .
Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного хворого від 02.10.2024 року стан здоров`я ОСОБА_1 задовільний, а саме терапевтично здоровий, що дозволяє в повній мірі займатися вихованням та утриманням дитини. 
Встановлено, що ОСОБА_1 забезпечений житлом оскільки є співвласником квартири на АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_2 /12 від 01.12.2011, витягом про державну реєстрацію № 32440547 від 12.12.2011 року та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 397428219.
Малолітній ОСОБА_4 зареєстрований та проживає разом зі своїм батьком, а також з бабусею та дядьком за вказаною адресою, що підтверджується інформацією про осіб, які задекларували або зареєстрували своє місце проживання (перебування) в житлі № 24729 від 09.09.2024 року. 
Відповідно до листа КЗ загальної середньої освіти Луцький ліцей №25 Луцької міської ради за №01-17/187 від 01.08.2024 вихованням, відвідуванням дитячих свят та святкових заходів ОСОБА_6 займається батько ОСОБА_1 , а мати ОСОБА_5 контакту зі школою не підтримує, з учителями і класоводом не спілкується та не цікавиться успіхами сина. 
Листом № 01-09/517 від 06.08.2024 року КП Луцька міська дитяча поліклініка, а також декларацією № 0001-8E13-K8AО підтверджено, що лікуванням та медичними обстеженнями у сімейного лікаря (прививки, медичний огляд) ОСОБА_6 займається його батько, контактною особою по декларації є батько дитини, при зверненні за медичною допомогою дитину супроводжує позивач.
Листом ОСББ "Конякіна 19" за № 26 від 19.09.2024 року підтверджується той факт, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - мати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає. 
Також ОСББ "Конякіна 19" складено акт про непроживання у будинку АДРЕСА_2 від 18.09.2024 року, в якому засвідчено підписами сусідів факт непроживання ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_3 .
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).
Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи ( постанова Верховного Суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 ).
Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: припинення правовідношення, а також його анулювання (частина друга статті 18 СК України).
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).
У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить про те, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками ( постанова Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц ).
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 вказано, позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19.
Схожі за змістом правові висновки зроблені і в інших постановах Верховного Суду: від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, від 11 грудня 2024 року у справі № 344/17548/21, від 22 січня 2025 року у справі № 333/8983/23.
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста
статті 19 СК України).
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги Висновок служби у справах Луцької міської ради №5 від 06 січня 2025 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно з яким було визнано за доцільне позбавити відповідачку батьківських прав відносно малолітнього сина, оскільки він має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України) з огляду на те, що складений лише на основі пояснень самого позивача. 
У постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 вказано, що «простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. За вісім років відсутності спілкування з батьком дитина дійсно встановила міцні родинні зв`язки зі своєю матір`ю, вітчимом. Для дитини це є її сім`я, і вона не пам`ятає батька. Однак у цих відносинах не було нічого, що могло б виправдати позбавлення її можливості відновити зв`язок зі своїм біологічним батьком. З метою захисту найкращих інтересів дитини очевидно, що дитині краще залишатися в сім`ї, з якою у неї вже склався відповідний зв`язок. Втім цього недостатньо, щоб виправдати позбавлення батька будь-якого спілкування з дитиною і можливості такого спілкування в майбутньому».
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом не встановлено обставин, що свідчать про необхідність та безальтернативність застосування відносно відповідачки таких крайніх заходів, як позбавлення батьківських прав відносно її сина – малолітнього ОСОБА_5 .
Також позивачем не доведено будь-яких обставин навмисного нехтування відповідачкою батьківськими обов`язками, будь-якої винної поведінки з боку відповідачки по відношенню до своєї дитини та неможливість зміни такої поведінки.
ОСОБА_1 не аргументував достатньо, яким чином позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 сприятиме захисту інтересів дитини, а ті обставини, що вона, як стверджує позивач, на даний час не бере участі у вихованні дитини, не можуть вважатись достатніми підставами для позбавлення її батьківських прав, оскільки належними та допустимими доказами не підтверджені причини такої її поведінки. У даному випадку позбавлення матері батьківських прав не змінить життя дитини на краще.
Установивши відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження свідомого нехтування матір`ю своїми обов`язками щодо сина, беручи до уваги наявність у відповідачки інтересу до своєї дитини, відсутність передбачених частиною першою статті 164 СК України підстав для позбавлення її батьківських прав, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу та з урахуванням найкращих інтересів дитини, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й апеляційний суд, на підставі належно оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову з підстави недоведеності обставин, з якими закон пов`язує можливість позбавлення батьківських прав матері. 
Разом з тим, визнання позову відповідачкою не приймається судом до уваги з огляду на те, що відмова одного з батьків від обов`язків з виховання дитини не відповідає вимогам закону та моральним засадам суспільства, що підтверджено також правовими висновками, висловленими, зокрема у постанові КЦС ВС від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, в якій зазначено про неможливість батьків відмовитися від дитини. Суд указав, що відповідно до частин 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, тому заява відповідачки, в якій вона визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Отже, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору в оскаржуваній частині не знайшли свого підтвердження, а тому не є підставою для скасування законного і справедливого судового рішення.
Суд надав правильну оцінку обставинам справи в межах заявлених позовних вимог, правильно вирішив спір по суті. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного колегія суддів вважає, що підстави для зміни чи скасування рішення в оскаржуваній частині відсутні.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану в його інтересах представником Лохманом Сергієм Олександровичем, залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2025 року в даній справі в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий
Судді