Справа № 164/3250/24  Провадження №11-кп/802/159/26 	Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1 	
  	Доповідач :                 ОСОБА_2 	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2026 року          місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді – ОСОБА_2 ,
суддів – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
з участю секретаря судового засідання – ОСОБА_5 ,
прокурора – ОСОБА_6 , 
обвинуваченого – ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого – ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Маневицького районного суду Волинської області від 24 вересня 2025 року, 
ВСТАНОВИВ:
Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Камінь – Каширський, Волинської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, непрацюючого, із вищою освітою, військовозобов`язаного, засуджено:
- за ч.1 ст.263 КК України та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі. 
На підставі ч. 4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Маневицького районного суду від 13 травня 2025 року у вигляді 120 годин громадських робіт, більш суворим за цим вироком, із врахуванням положень статті 72 КК України, зарахувавши повністю відбуте покарання, остаточно визначено покарання 4 роки 6 місяців позбавлення волі. 
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням і встановлено йому іспитовий строк на 3 (три) роки.
На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 : 1) періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Вироком також вирішено питання про процесуальні витрати за проведення експертиз, речові докази та арешт майна.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи із прямим умислом та корисливим мотивом, у порушення вимог п. 1 Додатку № 1, затвердженого пунктом 1 Постанови Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» № 2471-XII від 17 червня 1992 року, п. 2, п. 9 «Положення про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12 жовтня 1992 року, Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 року № 62, у невстановлений час та при невстановлених обставинах незаконно придбав корпус оборонно - осколкової ручної гранати Ф-1 та засіб підриву - уніфікований запал дистанційної дії типу УЗРГМ-2, що відноситься до бойових припасів і придатна до вибуху, яку в подальшому зберігав без передбаченого законом дозволу за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 . 20 вересня 2024 року ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів, перебуваючи по вул. Незалежності в сел. Маневичі Камінь-Каширського району Волинської області, близько 15 години 00 хвилин, збув ОСОБА_9 (анкетні дані змінені на підставі Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь в кримінальному судочинстві») за 2000 гривень без передбаченого законом дозволу корпус оборонно осколкової ручної гранати Ф-1 та засіб підриву - уніфікований запал дистанційної дії типу УЗРГМ-2, що відноситься до бойових припасів і придатна до вибуху.
Крім цього, ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи із прямим умислом та корисливим мотивом, у порушення вимог п. 1 Додатку № 1, затвердженого пунктом 1 Постанови Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» № 2471-XII від 17 червня 1992 року, п. 2, п. 9 «Положення про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12 жовтня 1992 року, Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 року № 62, у невстановлений час та при невстановлених обставинах незаконно повторно придбав корпус оборонно осколкової ручної гранати Ф-1 та засіб підриву - уніфікований запал дистанційної дії типу УЗРГМ-2, що відноситься до бойових припасів і придатна до вибуху, яку в подальшому зберігав без передбаченого законом дозволу за місцем свого проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 .
23 жовтня 2024 року ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів, перебуваючи по вул. Незалежності, що в сел. Маневичі Камінь-Каширського району Волинської області, близько 17 години 40 хвилин, повторно збув ОСОБА_10 (анкетні дані змінені на підставі Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь в кримінальному судочинстві») за 3000 гривень без передбаченого законом дозволу корпус оборонно - осколкової ручної гранати Ф-1 та засіб підриву - уніфікований запал дистанційної дії типу УЗРГМ-2, що відноситься до бойових припасів і придатна до вибуху.
Таким чином, ОСОБА_7 своїми умисними діями, які виразились у незаконному придбанні, носінні, зберіганні та збуті бойових припасів без передбаченого законом дозволу, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 263 КК України. 
Не погоджуючись із таким вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій, не оспорюючи фактичні обставини справи, правильність кваліфікації дій обвинуваченого, оскаржує його через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Вказує, що призначаючи покарання обвинуваченому місцевий суд дійшов не правильних висновків про наявність підстав для застосування положень ст. 75 КК України. Зазначає, що наведені судом підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не є виключними, і не свідчать про можливість його виправлення, а тому для досягнення мети покарання, яка передбачена ч.2 ст. 50 КК України ОСОБА_7 слід призначити покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально. Вказує, що поза увагою місцевого суду залишилось наявність обтяжуючої покарання обставини – вчинення злочину особою повторно, тяжкість кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжких кримінальних правопорушень, за які передбачено покарання до 7 років позбавлення волі, вчинення ОСОБА_7 2 епізодів злочинів, пов`язаних із збутом бойових припасів з корисливих мотивів, що свідчить про його стійкі наміри здійснювати протиправну діяльність. Тяжкі наслідки за результатами вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень не настали лише завдяки їх викриттю правоохоронцями, якими припинено протиправну діяльність та вилучено з незаконного обігу бойові припаси. Більше того, не враховано судом першої інстанції належним чином особи обвинуваченого, який після вчинення вказаних кримінальних правопорушень належних висновків не зробив, та продовжив займатися злочинною діяльністю, вчинивши кримінальні правопорушення, передбачені ч.4 ст. 354 та ч.1 ст. 125 КК України.
Окрім того, зазначає, що місцевий суд в оскаржуваному щодо ОСОБА_7 вироку неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, застосувавши ч.4 ст. 70 КК України та призначив остаточне покарання за правилами, передбаченими ч.ч.1-3 цієї статті, а саме: шляхом поглинання менш суворого покарання за попереднім вироком більш суворим за цим вироком та звільнив від його відбування, цим самим змінивши суть попереднього вироку, яким покарання призначено до відбуття реально, що є неприпустимим.
Разом з тим, звертає увагу, що з матеріалів справи вбачається, що в рамках вказаного кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді Маневицького районного суду від 01.11.2024 року серед іншого було накладено арешт на мобільний телефон марки «SIGMA», IMEI: НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 з метою збереження речового доказу. Згідно фактичних обставин справи, які встановлені судом першої інстанції, вищевказаний мобільний телефон був знаряддям вчинення інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, оскільки використовувався останнім при здійсненні збуту бойових припасів, а тому він підлягає спеціальній конфіскації, а не поверненню обвинуваченому як зазначено у вироку суду.
Також вказує, що ухвалюючи оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 місцевий суд не застосував норму закону України про кримінальну відповідальність, яку повинен був застосувати, оскільки ухвалою Маневицького районного суду Волинської області від 25.10.2024 року щодо ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту строком на 2 місяці до 23.12.2024 року включно. Тому із врахуванням вимог ч.7 ст. 72 КК України період з 25.10.2024 року по 23.12.2024 року слід зарахувати в строк покарання, призначеного ОСОБА_7 за вироком суду.
Посилаючись на вищенаведене, прокурор просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 263 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
На підставі ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного за вироком Маневицького районного суду від 13.05.2025 року більш суворим за даним вироком, остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
У строк покарання, призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зарахувати повністю відбуте покарання за вироком Маневицького районного суду від 13.05.2025 року, за правилами, передбаченими ст. 72 КК України.
Відповідно до ч.7 ст. 72 КК України в строк покарання, призначеного ОСОБА_7 , зарахувати строк перебування під цілодобовим домашнім арештом з 25.10.2024 року по 23.12.2024 року, із розрахунку, що три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.
На підставі ст.ст. 96-1,96-2 КК України застосувати спеціальну конфіскацію та конфіскувати у власність держави мобільний телефон марки «SIGMA», IMEI: НОМЕР_2 .
Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, пояснення прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили вирок суду залишити без змін, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, кваліфікація його дій, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч.1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.
Доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильне застосування ч.4 ст. 70 КК України, колегія суддів вважає слушними та зазначає наступне.
Відповідно до ч.4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.
Коли особа, щодо якої було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до ухвалення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинання, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.
В той же час, призначення покарання за сукупністю злочинів на підставі ч.4 ст. 70 КК України, має ряд особливостей, з урахуванням яких, загальний алгоритм призначення покарання передбачає такі елементи: 1) одержання точних даних про покарання, призначене особі попереднім вироком/попередніми вироками та у разі відбуття призначеного покарання, точного визначення його відбутої частини; 2) призначення покарання за злочин, вчинений до постановлення попереднього вироку, а якщо вчинено декілька таких злочинів, які не охоплюються однією статтею чи частиною статті КК України, то призначення покарання за кожен злочин окремо; 3) визначення покарання за сукупністю вказаних злочинів; 4) призначення покарання за сукупністю злочинів, встановлених попереднім та новим вироками; 5) зарахування в строк остаточного покарання, призначеного за сукупністю вчинених злочинів, покарання, відбутого за попереднім вироком/попередніми вироками, якщо таке зарахування можливе.
При цьому, призначаючи покарання за сукупністю злочинів на підставі ч.4 ст. 70 КК України суд не вправі змінювати покарання, призначене попереднім (першим) вироком за окремий злочин. Він також не повинен ще раз призначати (дублювати) це покарання у новому (другому) вироку. В даному разі діє юридична презумпція законності й обґрунтованості попереднього вироку, яку суд підтверджує, застосуванням ч.4 ст. 70 КК України.
Апеляційним судом встановлено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 263 КК України, за вчинення якого ОСОБА_7 засуджено оскаржуваним вироком, було вчинено ним до постановлення судом попереднього вироку Маневицького районного суду Волинської області від 13.05.2025 року щодо нього, яким призначено до відбування реальне покарання у виді громадських робіт.
Разом з тим, місцевий суд при засудженні ОСОБА_7 за вчинення до постановлення попереднього вироку новий злочин прийняв рішення про призначення покарання із звільненням від його відбування з випробуванням.
Таким чином суд першої інстанції в постановленому щодо ОСОБА_7 оскаржуваному вироку неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, застосувавши ч.4 ст. 70 КК України та призначив остаточне покарання за правилами, передбаченими частинами 1-3 цієї статті, а саме: шляхом поглинання менш суворого покарання за попереднім вироком більш суворим за цим вироком та звільнив від його відбування, тим самим змінивши суть попереднього вироку, яким покарання призначено до відбування реально, що є неприпустимим.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах Об`єднаної палати від 15.02.2021 у справі №760/26543/17 та від 14.06.2021 у справі №443/806/19.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 409 КПК України, є підставою для скасування оскаржуваного вироку в частині призначення обвинуваченому покарання та ухвалення апеляційним судом нового вироку.
Скасовуючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалюючи в цій частині новий вирок, суд апеляційної інстанції призначає обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.1 ст. 263 КК України теж саме покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців, яке буде відповідати положенням ст.ст. 50, 65 КК України.
Разом з тим, апеляційний суд вважає слушними доводи сторони обвинувачення про те, що місцевий суд не застосував норму закону України про кримінальну відповідальність, яку повинен був застосувати.
Так, відповідно до ч.7 ст. 72 КК України домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого співвідношення – три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.
Ухвалою Маневицького районного суду Волинської області від 25.10.2024 року щодо ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту строком на 2 місяці, до 23.12.2024 року включно.
Тому із врахуванням вимог ч.7 ст. 72 КК України період з 25.10.2024 року до 23.12.2024 року слід зарахувати в строк покарання, призначеного ОСОБА_7 за вироком суду.
Разом з тим, апеляційний суд вважає, що до обвинуваченого ОСОБА_7 можливо застосувати інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням з огляду на таке.
Приписами ст.75 КК України передбачено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст.403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч.3 ст.127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Реалізація даної норми становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності вказують на можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Отже, з урахуванням ступеню тяжкості кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, конкретні обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого, який на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, свою вину у вчиненому визнав повністю, жалкував про вчинене, засуджував свої дії та просив надати можливість виправитись без відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства на думку колегії суддів зазначені обставини, свідчать про усвідомлення протизаконності вчинених ним злочинних дій та дає змогу суду застосувати ст.75 КК України.
З урахуванням наведених вище обставини в їх сукупності, та з огляду на те, що обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства і така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності, колегія суддів дійшла висновку про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку та покладенням на обвинуваченого відповідних обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
На думку колегії суддів апеляційного суду таке покарання буде достатнім і необхідним для виправлення та перевиховання обвинуваченого, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Окрім того, колегія суддів вважає, слушними доводи прокурора про те, що мобільний телефон, який належить ОСОБА_7 підлягає спеціальній конфіскації з огляду на таке.
Згідно до ч.9 ст. 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішуються судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
Пункт 1 указаної норми передбачає, що гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються , крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання.
Відповідно до ч.1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом.
Згідно з п.4 ч.1 ст. 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно: були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.
Засоби вчинення злочину – це предмети матеріального світу, що застосовуються злочинцем при вчиненні суспільно небезпечного діяння.
Знаряддя вчинення злочину – це матеріальний предмет, який використовується винною особою безпосередньо для впливу на об`єкт кримінально – правової охорони. Тобто, знаряддя вчинення злочину це предмет, за допомогою якого винна особа вчиняє злочин і без нього, в даному конкретному випадку, злочин не міг бути вчиненим.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, на підставі ухвали слідчого судді Маневицького районного суду Волинської області від 01.11.2024 року серед іншого було накладено арешт на мобільний телефон марки «SIGMA», IMEI: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_7 з метою збереження речового доказу.
Згідно фактичних обставин справи, які встановлені місцевим судом, вищевказаний мобільний телефон був знаряддям вчинення інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, оскільки використовувався останнім при здійсненні збуту бойових припасів, а тому він підлягає спеціальній конфіскації, а не поверненню обвинуваченому як зазначено в оскаржуваному вироку.
Окрім того, оскільки ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення у даному кримінальному провадженні до постановлення вироку щодо нього Маневицьким районним судом Волинської області від 13.05.2025 року, яким йому було призначено покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин, а в даному провадженні, апеляційний суд призначає йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, тому положення ч.4 ст.70 КК України, у зазначеному випадку, застосуванню не підлягають, оскільки дані вироки повинні виконуватися самостійно.
Зважаючи на викладене, апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 418, 420, ч.15 ст.615 КПК України, Волинський апеляційний суд, -
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу прокурора – задовольнити частково.
Вирок Маневицького районного суду Волинської області від 24 вересня 2025 року щодо  ОСОБА_7  в частині призначеного покарання скасувати.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити  ОСОБА_7  покарання за ч.1 ст. 263 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців.
Відповідно до ч.7 ст. 72 КК України в строк покарання, призначеного ОСОБА_7 , зарахувати строк перебування під цілодобовим домашнім арештом з 25.10.2024 року по 23.12.2024 року, із розрахунку, що три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
На підставі ст.ст. 96-1,96-2 КК України застосувати спеціальну конфіскацію та конфіскувати у власність держави мобільний телефон марки «SIGMA», IMEI: НОМЕР_2 . 
Вирок Маневицького районного суду Волинської області від 13 травня 2025 року щодо  ОСОБА_7  виконувати самостійно.
В іншій частині вирок Маневицького районного суду Волинської області від 24 вересня 2025 року, - залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення його апеляційним судом.
Повний текст вироку буде вручено учасникам судового провадження в день його проголошення.

Головуючий 

Судді