ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/10366/23  Номер провадження 22-ц/814/2940/25	Головуючий у 1-й інстанції Нестеренко С. Г.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя : Триголов В.М.,
судді: Дорош А.І., Лобов О.А.,
секретар:Горбун К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 25 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та визначення порядку користування квартирою, -
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2023 року до суду звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та визначення порядку користування квартирою.
Просив зобов`язати відповідача не чинити перешкоди йому у вселенні та користуванні кв. АДРЕСА_1 та надати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей до вказаної квартири , вселити його.
Крім того просив встановити порядок користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , а саме: - виділити у користування ОСОБА_2 житлову кімнату пл. 11,5 кв.м. з балконом пл. 0,9 кв.м.; - виділити у користування ОСОБА_1 житлову кімнату пл. 17,0 кв.м. з лоджією пл. 2,7 кв.м.; - залишити у спільному користуваннi співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 нежитлові приміщення: кухню пл. 7,7 кв.м., ванну кімнату пл. 2,2 кв.м., вбиральню пл. 1,3 кв.м., коридор (передпокій) пл. 9,5 кв.м., кладову пл. 1,8 кв.м.
Зазначав, що спірна квартира належить їм на праві спільної власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі – продажу.
Посилався на те, що у даній квартирі не проживає, відповідач до квартири не допускає, порядок користування квартирою з цим відповідачем у добровільному порядку визначити не можливо.
Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 25 лютого 2025 року позов ОСОБА_2 - задоволено.
Вселено ОСОБА_2 до житлового приміщення – кв. АДРЕСА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у вселенні та користуванні кв. АДРЕСА_1 та надати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей до кв. АДРЕСА_1 .
Встановлено порядок користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 :
- виділити у користування ОСОБА_2 житлову кімнату пл. 11,5 кв.м. з балконом пл. 0,9 кв.м.;
- виділити у користування ОСОБА_1 житлову кімнату пл. 17,0 кв.м. з лоджією пл. 2,7 кв.м.;
- залишити у спільному користуваннi співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 нежитлові приміщення: кухню пл. 7,7 кв.м., ванну кімнату пл. 2,2 кв.м., вбиральню пл. 1,3 кв.м., коридор (передпокій) пл. 9,5 кв.м., кладову пл. 1,8 кв.м.
В апеляційному порядку рішення оскаржив відповідач ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим , що рішення прийняте без урахування всіх обставин справи та не обґрунтоване належними доказами наявності обставин щодо перешкоджання позивачу в користуванні спільним майном.
Скаржник вказує, що позивач не проживає в квартирі АДРЕСА_2 , тому, що після розлучення з ним відповідач з сином виселились з квартири АДРЕСА_3 , де проживали сім`єю з позивачем та стали мешкати в квартирі АДРЕСА_2 . Позивач має вільний доступ до спірної квартири, оскільки, як співвласник має ключі від квартири ще з моменту її придбання та постійно приходить до сина. Неприязних відносин з позивачем немає. Є відносини, як у подружжя, яке розірвало шлюб і має спільну дитину. 
Правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_2 залишились і на даний час зберігаються в квартирі АДРЕСА_3 у позивача.
Апелянт вказує, що ключі від квартири АДРЕСА_2 та вільний доступ до квартири позивач має, а тому рішення суду про задоволення вимог позивача щодо «вселення ОСОБА_2 до житлового приміщення кв. АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у вселенні та користуванні кв. АДРЕСА_1 та наданні ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей до кв. АДРЕСА_1 » - необгрунтоване та незаконне, підлягає скасуванню.
У зв`язку із чим ОСОБА_1 просить скасувати рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 25 лютого 2025 року в частині вимог щодо вселення та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням, та відмовити у задоволенні відповідних вимог.
Рішення суду в частині визначення порядку користування спірною квартирою відповідач просить скасувати , та закрити провадження оскальки спору про користування квартирою АДРЕСА_1 між сторонами немає.
З матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 вересня 2006 року, який було розірвано рішенням суду від 23 жовтня 2023 р., що набрало законної сили.
У шлюбі сторони придбали у ОСОБА_3 на підставі договору купівлі – продажу, посвідченого 10 березня 2010 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Медяник О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 432, квартиру АДРЕСА_1 .
Державна реєстрація права власності здійснена на підставі рішення цього приватного нотаріуса, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 55075095 від 14.03.2016р.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України)).
Згідно з частинами першою, другою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (частина четверта статті 156 ЖК України).
Згідно з положеннями статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновку, що у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.
Установивши, що   ОСОБА_2 вселився до спірного будинку на законних підставах будучи співвласником спірного майна,  сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .
Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції зважаючи на слідуюче.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За змістом статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.
Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.
Апеляційний суд встановивши, що спірна квартира належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності, так як набута за час шлюбу, та окрім того встановивши що до матеріалів справи не долучено жодного доказу порушення прав позивача діями ОСОБА_1 вважає , що рішення у відповідній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового , про відмову в задоволенні вимог про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 376 ЦПК України).
Суд першої інстанції вказуючи на те, що відповідачем не спростовано доводів позивача , без посилань на конкретні докази дійсного перешкоджання позивачу у користуванні квартирою виніс рішення , що не відповідає вимогам ч.5 ст.263 ЦПК України.
Щодо аргументів апеляційної скарги з приводу визначення порядку користування майном та відсутності спору між сторонами .
Частинами першою, третьою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Зважаючи на придбання сторонами квартири під час шлюбу , та відсутність у матеріалах справи відомостей про поділ спільного майна подружжя в інших частках а ніж кожному , колегія суддів вважає за можливе в даному випадку при визначенні порядку користування застосувати положення ст.358 ЦК України. 
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
У постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить, так звана, ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року у справі  № 761/44705/19, від 12 серпня 2021 року у справі від 644/5579/18,  від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, встановивши , що домовленості між сторонами у справі щодо користування квартирою не досягнуто , доказів протилежного матеріали справи не містять , відтак вимога ОСОБА_2 про визначення порядку користування кв. АДРЕСА_1 підлягає задоволенню.
З урахуванням кількості співвласників, плану квартири, розміру жилої площі, а також відносин між сторонами по справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про встановлення порядку користування спірною квартирою, виділивши у користування сторонам спору частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно.
Відповідач не запропонував іншого варіанту користування спірною квартирою, а лише заперечував проти позову, вказуючи, зокрема, що спору між сторонами стосовно користування спірною квартирою не існує.
Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не змогли за взаємною згодою, добровільно вирішити питання користування квартирою АДРЕСА_1 , за наявності неприязних відносин між колишнім подружжям, які унеможливили добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, колегія суддів погоджується із порядком користування спірною квартирою, який встановлений судом першої інстанцій.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про визначення порядку користування квартирою є законними і обгрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. 
Наведене свідчить, що суд першої інстанції у відповідній частині ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦІК України суд апеляційної інстанції у вказаній частині залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374 , 375, 376, 382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Заочне рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 25 лютого 2025 року в частині вселення ОСОБА_2  до житлового приміщення – кв.  АДРЕСА_1  та зобов`язання  ОСОБА_1 не чинити перешкоди у користуванні вказаною квартирою та надання ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей до кв. АДРЕСА_1 – скасувати. Ухвалити у відповідній частині нове рішення.
Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог про вселення ОСОБА_2 до житлового приміщення – кв. АДРЕСА_1 та про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у вселенні та користуванні кв. АДРЕСА_1 та надання ОСОБА_2 ключів від вхідних дверей до кв. АДРЕСА_1 .
Змінити розподіл судових витрат , стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 536 грн 80 коп.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В. М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов