ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2025 року	Львів	Справа № 300/9167/24 пров. № А/857/13768/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                      Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,
                                                                                          
розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

суддя у І інстанції                                                            Микитин Н.М., 
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Івано-Франківськ,
дата складення повного тексту рішення                               06 березня 2025 року,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі – ГУ ПФУ) від 13.11.2024 №926020113438 про відмову у перерахунку довічного утримання судді;
зобов`язати ГУ ПФУ здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно з довідками про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді від 03.10.2024 №267 станом на 01.01.2022 та від 03.10.2024 №268 станом на 01.01.2023, виданими Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області (далі – ТУ ДСА), з підвищенням його на 20% у відповідності до частини 2 статі 6 Закону України “Про статус гірських населених пунктів в Україні” згідно з рішення Косівського районного суду Івано-Франкської області від 09.04.2014 у справі № 347/762/14-а;
нарахувати заборгованість по виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці помісячно, окремо за 2022 і 2023 роки, з урахуванням виплачених сум.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.03.2025 у справі № 300/9167/24, ухваленим у порядку письмового провадження, позов було задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ від 13.11.2024 №926020113438.
Зобов`язано ГУ ПФУ провести з 01.01.2022 перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 з урахуванням складових суддівської винагороди, зазначених у довідці ТУ ДСА від 03.10.2024 №267, із урахуванням раніше проведених виплат.
Зобов`язати ГУ ПФУ провести з 01.01.2023 перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 з урахуванням складових суддівської винагороди, зазначених у довідці ТУ ДСА від 03.10.2024 №268, із урахуванням раніше проведених виплат.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди – прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено станом на 01.01.2022 – 2481,00 грн, станом на 01.01.2023 – 2684,00 грн, на іншу розрахункову величину, яка Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (далі – Закон №1402-VIII) не передбачена, а саме на прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, у розмірі 2102,00 грн є неправомірною.
Зміни до Закону №1402-VIII у частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди, а також до Закону України «Про прожитковий мінімум» (далі – Закон №966-XIV) щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися.
Закон України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та Закон України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» фактично змінили складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною 2 статті 130 Конституції України та частиною 3 статті 135 Закону №1402-VIII.
Тому позивач має право на здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розміри якого встановлено станом на 01.01.2022 (2481,00 грн) та на 01.01.2023 (2684,00), які взяті до уваги ТУ ДСА при видачі довідок від 03.10.2024 №267 та №268. 
Водночас решта позовних вимог ОСОБА_1 визнані судом першої інстанції передчасними, а отже такими, що не можуть бути задоволені судом.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ГУ ПФУ, яке просило таке скасувати та у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 
Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовано тим, що збільшення розміру складових суддівської винагороди фактично не відбулося, так як не відбулось підвищення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, що залишився на рівні 2102 грн.
Тому правових підстав для проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідок ТУ ДСА немає. 
Окрім того, під час розгляду спірних правовідносин судом першої інстанції здійснено фактичне втручання у дискреційні повноваження пенсійного органу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційних вимог, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є суддею Верховинського районного суду Івано-Франківської області у відставці та отримує довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону №1402-VIII.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.06.2024 у справі №300/979/24 було визнано протиправною бездіяльність ТУ ДСА щодо відмови ОСОБА_1 у видачі довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання станом на 01.01.2022, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб у розмірі 2481 грн, станом на 01.01.2023 у розмірі 2684 грн. Зобов`язано ТУ ДСА видати позивачу довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання станом на 01.01.2022, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб у розмірі у розмірі 2481 грн (77430 грн), станом на 01.01.2023 у розмірі 2684 грн (80520 грн).
07.11.2024 ОСОБА_1 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою щодо проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці відповідно до Закону №1402-VIII.
За принципом екстериторіальності заяву позивача розглянуто ГУ ПФУ та рішенням від 13.11.2024 №926020113438 відмовлено у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, оскільки зміна розміру складових суддівської винагороди не відбулася, так як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01.01.2020 згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» становив 2102 грн і не змінювався законами про державний бюджет станом на 01.01.2022 та 01.01.2023. 
Вважаючи таке рішення пенсійного органу протиправним, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом, що розглядається. 

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до перевірки висновку суду першої інстанції про протиправність рішенням ГУ ПФУ від 13.11.2024 №926020113438 про відмову у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивача на підставі довідок про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді від 03.10.2024 №267 станом на 01.01.2022 та від 03.10.2024 №268 станом на 01.01.2023, виданих ТУ ДСА.
При цьому фактичні обставини справи сторонами визнаються, а відтак не підлягають доказуванню. 
В силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційним судом під час вирішення цього спору враховуються висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2025 у справі №240/9028/24, у якій викладено таку правову позицію:
«Безсумнівно, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, поняття якого наведено у Законі №966-XIV. Цим Законом закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум. І приписами цього Закону судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.
Водночас, законодавець починаючи з 2021 року у законах про Державний бюджет України на відповідний рік не встановлював прожитковий мінімум стосовно суддів як соціальної демографічної групи. Окремими приписами цих законів встановлювався на 1 січня відповідного календарного року саме прожитковий мінімум для працездатних осіб для цілей визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 гривні.
Отже, цими законами не встановлювалася розрахункова величина, відмінна від тієї, що визначена спеціальним законом для визначення розміру суддівської винагороди, а власне визначалася ця величина - встановлювався грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді». 
З метою встановлення чіткого критерію вирішення судами спорів щодо застосування розрахункової величини для визначення посадового окладу суддів починаючи із 2021 року Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13.07.2023 у справі №280/1233/22 та 21.03.2024 у справі №620/4971/23, і зазначила про те, що починаючи з 2021 року у законах про Державний бюджет України на відповідний рік встановлювався на 1 січня відповідного календарного року грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.
З огляду на викладене, на переконання апеляційного суду, у 2022 та 2023 рока для визначення базового розміру посадового окладу судді, який враховується при розрахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, має застосовуватись прожитковий мінімум для працездатних осіб відповідно до законів України про Державний бюджет України на відповідний рік, а саме 2102 грн.
Водночас Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17.11.2025 у справі №520/32171/24 дійшов висновку, що правовою підставою для перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є факт зміни розміру грошового утримання або складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. Такий перерахунок є похідним від законодавчо визначених умов оплати праці діючих суддів і має здійснюватися лише у разі нормативного перегляду елементів суддівської винагороди.
Суд наголосив, що довідка про суддівську винагороду не є безумовною підставою для проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Зазначений у ній розмір суддівської винагороди може бути врахований лише за умови, що він визначений відповідно до вимог чинного на момент здійснення перерахунку законодавства, у тому числі з урахуванням установленого Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді. Якщо ж сума, зазначена у довідці, не відповідає нормативно визначеним критеріям обчислення суддівської винагороди, вона не може слугувати підставою для перерахунку, а сам факт видачі довідки не створює для органу Пенсійного фонду обов`язку здійснювати перерахунок довічного грошового утримання з урахуванням такого розміру.
Вказане узгоджується з положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що виключає можливість проведення перерахунку довічного грошового утримання на підставі довідки, у якій зазначено розмір суддівської винагороди, визначений із порушенням вимог законодавства.
Зазначене повністю узгоджується з підходом Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 12.06.2024 у справах №380/9798/23 та №380/9974/23, від 20.06.2024 у справі №520/9891/23, а також від 26.05.2025 у справі №420/32864/24, згідно з яким сама по собі видана довідка про розмір грошового забезпечення не гарантує врахування зазначеного в ній розміру під час подальшого перерахунку в повному обсязі.
Такий підхід підкреслює необхідність дотримання збалансованого та обґрунтованого підходу до процесу перерахунку довічного грошового утримання, який передбачає не лише захист прав осіб, що отримують відповідні виплати, але й дотримання принципів законності, правової визначеності, пропорційності та фінансової стабільності держави. Зазначений баланс є необхідною умовою функціонування системи соціального забезпечення, що має ґрунтуватися на єдності правових підстав для перерахунку та можливостях бюджетного фінансування аби гарантувати справедливість, передбачуваність і сталість правовідносин у цій сфері.
З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 у частині зобов`язання ГУ ПФУ провести перерахунок його щомісячного довічного грошового судді у відставці на підставі довідок про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді від 03.10.2024 №267 станом на 01.01.2022 та від 03.10.2024 №268 станом на 01.01.2023, виданих ТУ ДСА.  
Приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до помилкового задоволення частини позовних вимог. Відтак, рішення суду першої інстанції у цій частині слід скасувати та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю. 

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області задовольнити.

Скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 березня 2025 року у справі №300/9167/24 у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та у задоволенні його позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар