Справа № 157/2326/25
Провадження №2-а/157/22/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

19 січня 2026 року 	місто Камінь-Каширський	

Камінь-Каширський районний суд Волинської області в складі:
головуючого – судді Антонюк О.В.,
з участю секретаря судового засідання – Солошик Д.В.,
представника відповідача – Бузи В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до поліцейського 1 взводу 2 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області Бойка Олександра Анатолійовича, Управління патрульної поліції в Рівненській області, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,
встановив:
Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позов до поліцейського 1 взводу 2 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області Бойка Олександра Анатолійовича, Управління патрульної поліції в Рівненській області, у якому просить визнати протиправними дії поліцейського 1 взводу 2 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області Бойка О.А. та скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 6307892 від 09 грудня 2025 року, якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КпАП України та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити. В обґрунтування вимог зазначає, що оскаржуваною постановою його притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу у розмірі 510 грн за те, що він 09 грудня 2025 року о 09:05:08, керуючи автомобілем марки «MERCEDES-BENZ SPRINTER 316 GDI», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись автодорогою М-06 сполученням Київ-Чоп, на 267 км рухався в крайній лівій смузі для руху, коли права смуга для руху була вільна. Вважає, що постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності за вказане порушення є незаконною з наступних підстав. Так, дійсно 09.12.2025 року біля 09 год він, керуючи автомобілем марки «MERCEDES-BENZ SPRINTER 316 CDI», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухався автодорогою М-06 сполученням Київ-Чоп, до м. Київ, відповідно на 267 км, проїжджаючи стаціонарний пост поліції, був зупинений поліцейським. Під час перевірки посвідчення водія та документів на транспортний засіб, останній вказав, що стосовно нього ( ОСОБА_1 ) буде винесено постанову про вчинення адміністративного порушення, а саме за ч. 2 ст. 122 КпАП України (перевищення встановлених обмежень швидкості руху, проїзд на заборонний сигнал регулювання дорожнього руху та порушення інших правил дорожнього руху), а коли він попросив роз`яснити у чому саме полягало порушення ним правил дорожнього рухався, поліцейський пояснив, що він рухався в крайній лівій смузі для руху, коли права смуга для руху була вільна. Зі своєї сторони він почав пояснювати поліцейському, що не згідний із прийнятим їм рішенням, мотивуючи, що був змушений перелаштуватися та рухатись у крайній лівій смузі, однак такий рух не більше 15-20 секунд. Його пояснення ніяким чином не вплинули на поліцейського і останній виніс постанову про адміністративне правопорушення, наклавши на нього стягнення у вигляді штрафу 510 грн. Отже, він не погоджується із зазначеним рішенням поліцейського, бо вважає себе невинуватим, а оскаржувану постанову такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та порушенням процедури притягнення до адміністративної відповідальності. Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 року у справі № 338/1/17 вказав, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксоване у встановленому законом порядку. В іншому випадку, застосування адміністративного стягнення до особи за відсутності будь-яких доказів її протиправної дії чи бездіяльності не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства по справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху і експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови повинен відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283 і 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення. В ній повинні бути докази, на яких базується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, і вказані мотиви не взяття до уваги інших доказів, на які посилається правопорушник, висловлені останнім доводи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 537/2088/17, де вказано, що правомірність постанови має ґрунтуватися на тому, що факт правопорушення є доведеним і при її ухваленні процедура була дотримана. При цьому, також зазначено, що сам факт визнання особою вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень і не звільняє останнього від доведення його правомірності. Законодавство України про адміністративні правопорушення має каральну направленість, а тому, з урахуванням принципів і загальних засад Кодексу України про адміністративні правопорушення, практики Європейського Суду з прав людини, передбачається принцип презумпції невинності особи, поки її винуватість не буде доведена у встановленому законом порядку. З вищенаведеного вбачається, що обставини справи свідчать про те, що ним не було порушено п. 11.5 ПДР. Сама лише постанова про притягнення до адміністративної відповідальності серії ЕНА № 6307892 від 09.12.2025 не є беззаперечним доказом вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КпАП України, оскільки містить лише саме по собі описання адміністративного правопорушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17. Працівник патрульної поліції не має права притягати його як водія до адміністративної відповідальності без доказів та без з`ясування всіх обставин справи. Звинувачення не може ґрунтуватися лише на припущеннях працівника патрульної поліції. Так, стаття 62 Конституції України передбачає, що всі сумніві щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Якщо ж поліцейський встановив докази, які вказують на вчинення правопорушення та посилається на них, то він (позивач) як водій має право ознайомитися з цими доказами, а якщо працівник поліції відмовився надати водію для ознайомлення такі докази, можна вважати, що таких доказів не існує. Таким чином, беручи до уваги наведені вище обставини, постанова серії ЕНА № 6307892 від 09.12.2025 підлягає скасуванню.
Ухвалою судді від 29 грудня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та у справі відкрито провадження.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача Управління патрульної поліції в Рівненській області Буза В.О. просить у позові відмовити та в обґрунтування заперечення зазначає, що 09 грудня 2025 року поліцейські управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції, перебуваючи на патрулюванні на АД М-06 «Київ-Чоп» 267 км, виявили транспортний засіб марки «Mercedes-Benz Sprinter», номерний знак НОМЕР_1 , водій якого порушив правила розташування транспортного засобу на дорозі, а саме рухався на дорозі, яка має дві або більше смуг в одному напрямку, рухаючись в лівій крайній смузі, при цьому не виконуючи випередження, об`їзд або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом при вільній правій та середній смугах. Виявивши дане правопорушення зазначений транспортний засіб був зупинений на підставі ч. 3 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію». Таким чином, виявивши порушення Правил дорожнього руху, поліцейський вжив заходів щодо притягнення винної особи до адміністративної відповідальності та, як наслідок, у результаті розгляду справи, було винесено щодо ОСОБА_1 постанову серії ЕНА № 6307892 від 09.12.2025 за адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 122 КпАП України, з накладенням штрафу в розмірі 510 грн. Вважає, що всупереч ст. 77 КАС України позивач не довів та не підтвердив належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, доказів, які мали спростувати факт наявності адміністративного правопорушення та обставин, що виключають адміністративну відповідальність, позивачем надано не було, клопотання про їх витребування не заявлено. Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження обставин, якими він обґрунтував свій позов. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини в справі «O’Halloran and Francis v. the United Kingdom» будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки. Факт керування водієм транспортним засобом та порушення останнім ПДР України підтверджується відеозаписом з портативного відеореєстратору поліцейського № 472924. На відео зафіксовано те, як транспортний засіб марки «Mercedes-BenzSprinter», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням позивача рухається у крайній лівій смузі автодороги, що має дві або більше смуг для руху в одному напрямку, без виконання випередження, об`їзду, перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом. Проїзна частина на момент фіксації є вільною, без наявності інших транспортних засобів попереду транспортного засобу позивача, що є прямим порушенням п. 11.5 Правил дорожнього руху України. Це стало підставою для законної зупинки транспортного засобу поліцейськими. В ході спілкування з працівниками поліції позивач визнав факт вчинення адміністративного правопорушення. Водночас, у позовній заяві позивач стверджує, що адміністративного правопорушення не вчиняв, що свідчить про непослідовність його позиції та намагання уникнути відповідальності. Аналіз положень пунктів 11.5 ПДР України свідчить про те, що законодавець дозволяє виїзд на крайню ліву смугу руху на дорогах, які мають дві і більше смуги для руху в одному напрямку у виключних випадках, зокрема: якщо праві смуги зайняті, для повороту ліворуч, розвороту або для зупинки чи стоянки на лівому боці дороги з одностороннім рухом у населених пунктах, коли це не суперечить правилам зупинки (стоянки). Позивач керував транспортним засобом на дорозі, яка має дві смуги для руху в одному напрямку, рухався в крайній лівій смузі, при вільній правій, а, відтак, своїми діями скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КпАП України. Відповідачем доведено правомірність своїх дій щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності, в той час як позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки сама незгода з інкримінованим правопорушенням не є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та звільнення від адміністративної відповідальності. Враховуючи вищевикладене, поліцейські виявили порушення ПДР України, зафіксували його, належним чином відреагували, та те що, оскаржувана постанова складена уповноваженою особою відповідає нормам закону, крім того, твердження позивача, що викладені у позовній заяві, є неправдивими та спрямовані на уникнення адміністративної відповідальності. Наявні у відповідача докази повністю спростовують твердження, які наведені у позовній заяві. Також, зміст оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, зафіксоване не в автоматичному режимі, в повній мірі відповідає вимогам ст. 283 КпАП України, в ній зазначено опис обставин, установлених при розгляді справи, нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення, вірно застосовано межі санкції статті щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності та вказано технічний пристрій, на який проводиться відеозапис. Отже, підсумовуючи вищенаведене в сукупності, підстави для задоволення адміністративного позову відсутні, оскаржувана постанова є правомірною та винесеною у повній відповідності з нормами чинного законодавства в межах компетенції поліцейського патрульної поліції.
Ухвалою суду від 08 січня 2026 року у справі залучено як співвідповідача Департамент патрульної поліції.
У відповіді на відзив позивач ОСОБА_1 зазначає, що текстова частина відзиву не містить жодних заперечень, скріплених належними і допустимими доказами, а тому викладені у ньому доводи суперечать правовій позиції Верховного Суду у справах про порушення Правил дорожнього руху, в яких суд акцентує увагу на доказовій базі поліції (фото/відео фіксації, відповідності технічних засобів), дотриманні процедурних строків та обґрунтованості рішень. Суд має перевіряти наявність усіх необхідних доказів, що підтверджують вчинення правопорушення, а рішення про притягнення до відповідальності має базуватися на належних доказах. Правова позиція Верховного Суду щодо ПДР наголошує на необхідності належних та допустимих доказів, неможливості покладатися лише на свідчення поліцейського без відеофіксації, важливості дотримання процедур фіксації (зокрема, автоматизованою технікою) та вимогах до змісту постанови про штраф, підкреслюючи, що сам протокол є лише джерелом доказів, а не остаточним вердиктом, що вимагає доказової бази з боку поліції. Особа, яка притягується до адміністративної відповідальності не зобов`язана доводити свою невинуватість: це обов`язок сторони, що веде провадження (наприклад, поліції чи органу, що складав протокол), довести вину особи поза розумним сумнівом, згідно з принципом презумпції невинуватості. Хоча особа не зобов`язана доводити свою невинуватість, вона має право надавати докази, пояснення та заперечення на свою користь щоб спростувати звинувачення та допомогти суду встановити об`єктивну істину. Будь-які сумніви щодо вини тлумачаться на користь особи. В своєму позові він вказував, що 09 грудня 2025 року біля 09 год, керуючи автомобілем марки «MERCEDES-BENZ SPRINTER 316 CDI», державний реєстрацій номерний знак НОМЕР_1 , рухався автодорогою М-06 сполученням Київ-Чоп, до м. Рівне, відповідно на 267 км, проїжджаючи стаціонарний пост поліції, був зупинений поліцейським. Під час перевірки посвідчення водія та документів на транспортний засіб, останній йому вказав, що стосовно нього буде винесено постанову про вчинення адміністративного порушення, а саме за ч. 2 ст. 122 КпАП України. Зі своєї сторони він почав пояснювати поліцейському, що не згідний із прийнятим їм рішенням, однак не зважаючи на його доводи, стосовно нього все-одно було складено постанову про адміністративне правопорушення, та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. Ознайомившись із відеозаписом, який відповідач надав як доказ вчинення ним правопорушення, на ньому чітко видно що він рухався у крайній правій смузі, а маневр перелаштування в ліву крайню - здійснив лише торді, коли на автодорогу вийшов поліцейський, який власне перебував у крайній лівій смузі і за допомогою жезла подав йому сигнал зупинитись, за чим вказав на місце зупинки. Таким чином, відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би вказував на порушення ним п. 11.5 ПДР і вчинення тим самим адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КпАП України, інших доказів - відповідачем надано не було, а той факт, що відповідач звертає увагу суду, що він нібито в ході спілкування з працівниками поліції визнав факт вчинення адміністративного правопорушення, при перегляді наданих відеофайлів - свого підтвердження не знайшов, натомість вказує на протилежне, що він заперечував свою винуватість, просив ознайомити його з доказами правопорушення. Проте, навіть якби иакий факт, який наводить представник відповідача і мав місце в даному випадку, то Касаційний адміністративний суд Верховного Суду в постанові від 08 липня 2020 року у справі № 177/525/17 висловив позицію стосовно того, чи є достатнім доказом для справи про порушення Правил дорожнього руху, визнання порушником вчиненого. Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду відхилив доводи скаржника про правомірність оскаржуваної постанови, у зв`язку з тим, що: вчинення адміністративного правопорушення позивачем не заперечується, оскільки вважає, що сам факт визнання особою вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності інших належних доказів і не звільняє відповідача від доведення правомірності свого рішення. Як установлено судами першої та апеляційної інстанцій, будь-яких інших належних і допустимих доказів, які б свідчили про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КпАП України, відповідачем не надано. З огляду на викладене, суди попередніх інстанції, дійшли обґрунтованого висновку, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, всупереч вимогам частини 2 статті 71 КАС України, не надав жодних належних і допустимих у розумінні статті 70 КАС України доказів, які б підтверджували правомірність винесення ним оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення та не спростував тверджень позивача щодо відсутності в його діях складу правопорушення, за яке його притягнуто по адміністративної відповідальності. Таким чином, суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про протиправність притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КпАП України у зв`язку із відсутністю належних доказів на підтвердження обставин, зазначених в постанові від 28.02.2017 серії ДР№141649. Верховний Суд у постанові від 26.04.2018, у справі № 338/1/17 вказав, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксоване у встановленому законом порядку. В іншому випадку, застосування адміністративного стягнення до особи за відсутності будь-яких доказів її протиправної дії чи бездіяльності не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень. Сама лише постанова про притягнення до адміністративної відповідальності серії ЕНА № 6307892 від 09.12.2025 не є беззаперечним доказом вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КпАП України, оскільки містить лише саме по собі описання адміністративного правопорушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17 та від 14 лютого 2019 року у справі №127/163/17-а. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 жовтня 2016 року по справі № 816/4340/14, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень. У даній категорії справ, відповідач має довести факт законності прийняття оскаржуваного рішення чи вчинення дії і їх правомірність, або ж спростувати цей факт і довести правомірність своєї бездіяльності. У разі невиконання цього обов`язку суд повинен задовольнити вимогу позивача і визнати протиправними рішення, дії чи бездіяльність, на які вказував позивач. 
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, з якої вбачається, що він просить справу розглянути у його відсутності.
Представник Управління патрульної поліції в Рівненській області Буза В.О. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, наведених у відзиві на позову заяву, просила у позові відмовити, а також пояснила, що з наданого відеозапису чітко вбачається порушення ОСОБА_1 Правил дорожнього руху. На місці події позивачу не було можливості надати докази, оскільки інформація з відеозасобів не може бути скопійована відразу. Щодо заявлено позивачем клопотання про відкладення розгляду справи, то останній не мав чіткої позиції щодо цього клопотання, адже на початку розгляду справи, коли поліцейський запропонував відкласти розгляд справи, позивач заперечив, а вже потім заявив клопотання про відкладення, однак очевидно, що поліцейський, враховуючи попередні заперечення позивача щодо відкладення розгляду справи, це клопотання відхилив.
Відповідач поліцейський 1 взводу 2 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області Бойко О.А. та представник Департаменту патрульної поліції у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.
Заслухавши пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково, зважаючи на таке.
Судом встановлено, що постановою поліцейського 1 взводу 2 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області Бойка О.А. серії ЕНА № 6307892 від 09 грудня 2025 року позивача ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КпАП України та накладено адміністратвине стягнення у виді штрафу у розмірі 510 грн. 
Як вбачається із змісту вказаної постанови, ОСОБА_1 порушив вимоги п. 11.5. Правил дорожнього руху, а саме о 09 год 05 хв 09 грудня 2025 року рухався автомобілем марки «MERCEDES-BENZ SPRINTER 316 GDI» автодорогою М-06 сполученням Київ-Чоп на 267 км в крайній лівій смузі для руху, коли права смуга для руху була вільна.
Частиною 2 ст. 122 КпАП України встановлено адміністративну відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди. 
Пунктом 11.5. Правил дорожнього руху визначено, що на дорогах, які мають дві і більше смуги для руху в одному напрямку, виїзд на крайню ліву смугу для руху в цьому ж напрямку дозволяється, якщо праві зайняті, а також для повороту ліворуч, розвороту або для зупинки чи стоянки на лівому боці дороги з одностороннім рухом у населених пунктах, коли це не суперечить правилам зупинки (стоянки).
Відповідно до ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 251 КпАП України визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили (частини 2, 3 ст. 90 КАС України).
Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи у наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
З дослідженого судом безперервного відеозапису з нагрудної камери поліцейського від 09 грудня 2025 року вбачається, що водій ОСОБА_1 керував автомобілем автодорогою, яка має дві смуги для руху в одному напрямку, при цьому рухався у крайній лівій смузі для руху, коли права смуга для руху була вільна, у зв`язку з чим був зупинений працівником поліції, який пояснив ОСОБА_1 причину зупинки та порушення пункту Правил дорожнього руху, на що останній це заперечив та просив надати йому докази вчинення порушення, на це клопотання поліцейський запропонував перенести розгляд справи про адміністративне правопорушення та ознайомитися із відеозаписом вчинення правопорушення у відділку патрульної поліції по вул. Степана Бандери, 14А, Степанець М.В. вказав поліцейському, що не хоче переносити розгляд справи та вимагав надати йому відеозапис правопорушення для ознайомлення на місці події, на що поліцейський повідомив, що не має можливості на місці надати для ознайомлення відеозапис, на що ОСОБА_1 вказав, що це проблеми поліцейських та вчергове просив поліцейських надати йому для ознайомлення докази вчинення ним адміністративного правопорушення, після чого поліцейський вказав, що розпочав розгляд справи та повідомив, що складатиме постанову про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 122 КпАП України, а саме за порушення п. 11.5 Правил дорожнього руху, на що ОСОБА_1 вказав, що поліцейський порушує його права та вкотре просив надати для ознайомлення докази вчинення ним адміністративного правопорушення, після чого поліцейський вказав, що відносно нього винесено постанову та запропонував останньому отримати її копію, на що ОСОБА_1 вказав, що нічого не порушував та запитав у поліцейського чи може він їхати, отримавши відповідь поліцейського ОСОБА_1 поїхав.
Таким чином, з відеозапису вбачається, що позивач керував транспортним засобом, при цьому транспортний засіб під керуванням останнього рухався саме в крайній лівій смузі руху.
Разом з тим, є обґрунтованими доводи позивача ОСОБА_1 про недотримання поліцейським вимог закону щодо процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Так, за змістом ч. 1 ст. 268 КпАП України особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Як вбачається з дослідженого у судовому засіданні відеозапису, поліцейський не надав на клопотання позивача докази вчинення адміністративного правопорушення, що у свою чергу позбавило останнього можливості надати пояснення щодо таких доказів та їх спростувати.
Крім того, поліцейський, за відсутності у розпорядженні позивача здобутих доказів правопорушення, безпідставно не задовольнив клопотання позивача про відкладення розгляду справи, та фактично у такий спосіб позбавив позивача як права на ознайомлення з доказами, так і права скористатися правовою допомогою. 
Заявлене позивачем клопотання про відкладення розгляду справу фактично залишилося не розглянутим поліцейським.
Та обставина, що після зупинки автомобіля під керуванням позивача і роз`яснення йому суті порушення, останній заперечив проти відкладення розгляду справи, не свідчить, що у подальшому позивач не мав права заявляти клопотань, у тому числі про відкладення розгляду справи, враховуючи також ту обставину, що докази правопорушення на місці події надані для ознайомлення не були.
Таким чином, суд дійшов висновку, що під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності не було дотримано встановленої законом процедури розгляду поліцейським справи про адміністративне правопорушення, що перешкодило позивачу реалізувати встановлені ст. 268 КпАП України права, а тому оскаржувану постанову належить скасувати та з урахуванням цих процесуальних порушень, на підставі ч. 3 ст. 286 КАС України, справу надіслати суб`єкту владних повноважень на новий розгляд.
Керуючись ст. ст. 2, 6, 77, 242-246, 286 КАС України, суд 
ухвалив:
Позов ОСОБА_1 до поліцейського 1 взводу 2 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області Бойка Олександра Анатолійовича, Управління патрульної поліції в Рівненській області, Департаменту патрульної поліції, - задовольнити частково.
Постанову серії ЕНА № 6307892 від 09 грудня 2025 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 122 КпАП України у виді штрафу у розмірі 510 гривень скасувати.
Справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення направити на новий розгляд до Управління патрульної поліції в Рівненській області і Департаменту патрульної поліції.
У решті позову відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржена безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення повного тексту рішення

Дата складення повного тексту рішення – 21 січня 2026 року. 

Головуючий:	О.В. Антонюк