ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року	Львів	Справа № 380/887/25 пров. № А/857/25829/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,
суддів Обрізка І.М., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року (головуючий суддя Карп`як О.О., м. Львів) у справі №380/887/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Сихівського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про зобов`язання вчинити дії, 

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Сихівського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, в якому просив визнати протиправними дії Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради щодо непродовження ОСОБА_1 з 01.02.2025 року статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни» та відповідного посвідчення серії НОМЕР_1 ; зобов`язати Сихівський відділ соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради продовжити ОСОБА_1 з 01.02.2025 року статус «особи з інвалідністю внаслідок війни» та дію відповідного посвідчення серії НОМЕР_1 .
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій покликається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що причиною відмови у продовженні статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни» було те, Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не включає до осіб з інвалідністю внаслідок війни, осіб, які проходять службу у поліції. Вказує, що відповідач не ставив під сумнів законність надання ОСОБА_1 статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни» через те, що травми одержані позивачем не безпосередньо внаслідок виконання бойових завдань по захисту Батьківщини, перебування на фронті чи в районі проведення воєнних дій, як це описано судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні. Вважає, що право на отримання статусу інваліда війни згідно з п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону №3551 законодавець пов`язує з тим, що інвалідність працівника з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України сталася в період проходження служби при виконанні службових обов`язків, пов`язаних, зокрема, з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та наявністю передбачених Порядком обставин, що призвели до травмування чи захворювання. Зазначає, що отримана ОСОБА_1 травма, яка стала підставою для встановлення йому інвалідності III групи, була пов`язана з виконанням службових обов`язків, а саме у зв`язку з безпосередньою участю в охороні громадського порядку під час проходження служби в органах Національної поліції, що включає в себе, в тому числі службу в органах внутрішніх справ.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено доказами, які є в матеріалах справи, що позивач з 18.04.1996 по 31.12.2019 проходив службу в органах внутрішніх справ (до 06.11.2015 року - в міліції, а з 07.11.2015 року - в поліції).
Актом розслідування нещасного випадку (Форма Н-5*) від 30.05.2019 Ліквідаційної комісії УДСО при ГУМВС України у Львівській області та Актом про нещасний випадок (Форма Н-1*) від 30.09.2019 №7, затвердженим Головою ліквідаційної комісії УМВСУ на Львівській залізниці полковником поліції М.В. Самарчуком встановлено обставини, за яких стався нещасний випадок, а саме: що 19 вересня 2001 року приблизно о 21:00 год. старший сержант поліції ОСОБА_1 вирішив поїхати до своїх батьків поїздом сполученням Львів-Ходорів-Тернопіль, який відправлявся із залізничного вокзалу м. Львова. Перебуваючи у вагоні поїзда, в форменому одязі працівника міліції, до нього звернулися пасажири та повідомили його, що у наступному вагоні невідомі особи розпивають спиртні напої, висловлюються нецензурною лайкою та чіпляються до громадян. Старший сержант міліції ОСОБА_1 попрямував до правопорушників, пред`явив їм своє службове посвідчення та зробив їм зауваження згідно чинного законодавства про адміністративну відповідальність. Без всяких пояснень, ОСОБА_1 отримав удар ногою по правій руці, від чого впав і вдарився головою до металевого предмету та втратив свідомість. Коли він спробував піднятись йому дальше почали наносити удари кулаками в обличчя та ногами в живіт. Внаслідок заподіяних ОСОБА_1 травм йому було встановлено наступний діагноз – “Струс головного мозку та забій м`якої частини лівої ділянки обличчя”. 
Крім того, 04 грудня 2003 року старший сержант міліції ОСОБА_1 , молодший сержант міліції ОСОБА_2 виїхали на автомобілі “Форд-Транзит”. Рухаючись по вул. Стрийській у м. Львів приблизно о 16.30 год. при виїзді на зустрічну смугу з включеними проблисковими маячками та звуковим сигналом, водій АППБ “Аваль” ОСОБА_3 , який керував автомобілем “Форд-Транзит” змушений був різко його зупинити у зв`язку із тим, що автомобіль “Ауді” - 100 чорного кольору проігнорував вимоги ПДР і не пропустив спеціальний автомобіль, в результаті чого ОСОБА_1 вдарився в лобове скло автомобіля і на деякий час втратив свідомість. Внаслідок отриманої ОСОБА_1 травми йому було встановлено діагноз “Струс головного мозку та забій м`якої частини лобної ділянки”.
Свідоцтвом про хворобу № 575 від 16.12.2019, виданим Медичною (військово-лікарською) комісією ДУ “ТМО МВС України по Львівській області” ОСОБА_1 встановлено діагноз і постанову медичної (військово-лікарської) комісії про причинний зв`язок захворювання (поранення, травми, контузії, каліцтва): Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням служби в поліції.
Сихівським відділом соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради 06.09.2023 видано позивачу посвідчення серії НОМЕР_1 про те, що пред`явник цього посвідчення є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни- інвалідів війни.
Довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААД № 029221 від 17.12.2024, виданою Обласною МСЕК №3 КЗЛОР “Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи”, ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків. Дата чергового переогляду 16.12.2027.
Позивач звернувся до відповідача із заявою про встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та продовження терміну дії посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.
Відповідач листом від 13.02.2025 №260308-113 повідомив, що законодавством не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття особи рядового і начальницького складу, а Національна поліція як центральний орган виконавчої влади не належить до військових формувань. З урахуванням викладеного, відсутні підстави для встановлення поліцейським статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 2 частини другої статті7 Закону України “Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту”.
Вважаючи відмову відповідача про відмову у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та продовження терміну дії посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни протиправними, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII).
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону № 3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.
Пунктом 2 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XIІ встановлено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.
Порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни визначається нормами Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі - Положення №302).
Відповідно до абзацу першого пункту 2 Положення №302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників чи Захисниць України, на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.
Згідно з абзацом третім пункту 3 Положення №302 особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни".
Абзацом другим пункту 7 Положення №302 встановлено, що Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, Посвідчення учасника війни і відповідні нагрудні знаки, Посвідчення члена сім`ї загиблого, Посвідчення члена сім`ї загиблого Захисника чи Захисниці України видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.
Відповідно до пункту 10 Положення №302 "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.
Особам з інвалідністю внаслідок війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.
Відповідно до п. 2 частини 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з інвалідністю з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.
Відповідно до частини третьої статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII військовий обов`язок включає, зокрема, проходження військової служби.
Конституційний Суд України у Рішенні від 01.12.2004 №20-рп/2004 виходячи з того, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України (частина перша статті 65 Конституції України), а ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав (частина перша статті 4 Закону №3551), сформулював юридичну позицію, згідно з якою "на осіб, які за Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" належать до ветеранів війни, повинні поширюватися гарантії державного соціального захисту відповідно до положень частини п`ятої статті 17 Конституції України (абзаци одинадцятий, тринадцятий пункту 6 мотивувальної частини). Відповідно до частини другої статті 4 Закону №3551 ветеранами війни є учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Як вже було встановлено, в грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Сихівського відділу соціального захисту із заявою про надання статусу особи з інвалідністю ІІІ групи внаслідок війни та видачу відповідного посвідчення, до якої долучив довідку до акту огляду медико-соціальної експертної комісії, виданої Обласною МСЕК, №3 від 17.12.2024 серія 12ААГ №029221, згідно з якою ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності, травма пов`язана з виконанням службових обов`язків.
Мотивами відмови Сихівським відділом соціального захисту було те, що ОСОБА_1 став особою з інвалідністю внаслідок травми, одержаної у 2019 році, що підтверджується копією свідоцтва про хворобу №575 від 16.12.2019 та копією акту розслідування нещасного випадку, що стався 04.12.2003 року, УДСО при ГУМВС України у Львівській області, під час проходження виконання службових обов`язків у Національній поліції України, а Національна поліція України як центральний орган виконавчої влади не належить до військових формувань.
Колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять доказів отримання позивачем травми безпосередньо внаслідок виконання бойових завдань по захисту Батьківщини, перебуваючи на фронті чи в районі проведення воєнних дій.
Відповідно до свідоцтва про хворобу №575 від 16.12.2019 позивачу встановлено діагноз та винесено постанову медичної (військово-лікарської) комісії про причинний зв`язок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва). Травма, ТАК, пов`язана з проходженням служби в поліції.
Тобто, встановлення медичною комісією групи інвалідності з формулюванням "травма пов`язана з проходженням служби в поліції " не є безперечною підставою для надання позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.
Судом першої інстанції підставно зазначено, що статус особи з інвалідністю певної групи та статус інваліда війни є принципово різними правовими категоріями, а отримання травми під час проходження військової служби автоматично не свідчить про наявність у особи статусу осіб з інвалідністю внаслідок війни.
Поняття “ветеран війни” міститься у статті 4 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” від 22.10.1993 №3551-XII (далі – Закон №3551, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до частини першої цієї статті ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Отже, відповідно до статті 7 Закону №3551 віднесення особи до особи з інвалідністю внаслідок війни безпосередньо пов`язане з визначенням самого поняття “ветеран війни”, яке міститься у статті 4 цього Закону, згідно з частиною першою якої ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Зважаючи на викладене, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до “осіб з інвалідністю внаслідок війни”, є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. У цьому контексті положення ст. 7 Закону №3551 необхідно тлумачити таким чином, що підставою для визнання особи особою з інвалідністю внаслідок війни, у тому числі отриманої під час виконання інших обов`язків військової служби, є факт участі особи у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до “осіб з інвалідністю внаслідок війни”, є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 вересня 2019 року у справі № 824/32/19-а, від 18 листопада 2020 року у справі № 1140/2362/18, від 02 квітня 2021 року у справі № 0540/9350/18-а.
Верховний Суд у постанові від 30.09.2019 року у справі №824/32/19-а, зважаючи на помилкове присвоєння особі статусу, який не міг бути наданий йому в силу вимог норм Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, дійшов висновку, що неможливо стверджувати, що позбавлення цього права свідчить про втручання у права позивача на певні соціальні гарантії, адже на надання такого права позивач не міг та не повинен був розраховувати.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що оскільки отримана позивачем травма, внаслідок якої йому встановлено інвалідність, не пов`язана із участю у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, тому інвалідність позивача не дає йому права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-XII.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року у справі №380/887/25 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	М.А. Пліш