Справа № 450/734/25 Головуючий у 1 інстанції: Добош Н.Б. 
Провадження № 22-ц/811/3464/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 січня 2026 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «УкрКредитФінанс», на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 травня 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «УкрКредитФінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 

ВСТАНОВИВ:

у лютому 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Укр КредитФінанс» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просили стягнути з останньої на свою користь заборгованість у розмірі 9642,72 грн, а також 2 422, 40 грн судового збору.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували на те, що 07.10.2023 року між ТзОВ «УкрКредитФінанс» та ОСОБА_1 за за допомогою Веб-сайту (https://navse.in.ua/), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «УкрКредитФінанс», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії № 1283-5133.
Згідно умов кредитного договору, кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту 7 000, 00 грн.; строк кредитування 300 днів; базовий період 14 днів; комісія за видачу кредиту 15 % від суми кредиту; знижена % ставка 1, 20 % в день; стандартна % ставка 1, 50 % в день.
ТзОВ «Укр Кредит Фінанс» виконало взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу кредит, відповідно до умов укладеного договору. Однак, відповідач, всупереч умовам кредитного договору, порушила взяті на себе зобов`язання, не повернула в повному обсязі кредитні кошти позивачу, а також не виконала в повному обсязі всі інші свої грошові зобов`язання перед кредитодавцем навіть після спливу строку, встановленого в договорі.
Так, станом на 14.01.2025 загальний розмір заборгованості відповідача складає 36 362, 00 грн, що складається з простроченої заборгованість за кредитом 7 000, 00 грн, простроченої заборгованості за нарахованими процентами – 29 294, 00 грн, прострочена заборгованість по комісії за видачу кредиту – 67, 88 грн. Разом з тим, позивачем було прийнято рішення про можливість застосування до позичальника програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТзОВ «УкрКредитФінанс», а саме часткового списання заборгованості позичальнику за нарахованими процентами та комісією у сумі 3962,00 грн за умови погашення позичальником решти заборгованості за кредитним договором в розмірі 32 400,0 грн.
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 травня 2025 року позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «УкрКредитФінанс» задоволено частковою.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УкрКредитФінанс» заборгованість за кредитним договором № 1283-5133 від 07.10.2023 у розмірі 21 065, 76 грн. 
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УкрКредитФінанс» судовий збір у розмірі 1 574, 56 грн.
В задоволенні позовних вимог в іншій частині - відмовлено.
Рішення суду першої інстанції оскаржило товариство з обмеженою відповідальністю «УкрКредитФінанс», подавши у жовтні 2025 року апеляційну скаргу, в якій міститься прохання скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 травня 2025 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
В обгрунтування апеляційної скарги заявник покликається на те, що частково відмовляючи в задоволені вимог про стягнення процентів за кредитним договором, суд першої інстанції зазначив, що із представленого розрахунку позивачем не було враховано на зарахування заборгованості за відсотками та тілом кредиту проведені відповідачем платежі 08.10.2023 у розмірі 1 500, 00 грн та 09.10.2023 у розмірі 1 100, 00 грн, а тому судом було проведено власний розрахунок із врахуванням сплачених платежів. Також суд дійшов висновку про безпідставність нарахування комісії у розрахунку заборгованості.
Так, 07.10.2023 між ТОВ «УкрКредитФінанс» та ОСОБА_1 за допомогою Веб-сайту (https://creditkasa.com.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «УкрКредитФінанс», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії №1283-5133 від 07.10.2023 (надалі Договір та/або Кредитний Договір). В такому відображено умови надання та користування кредитними коштами. Відповідачка, підписавши Кредитний договір, погодилася із такими, відтак, зобов`язана виконувати.
Звертає увагу на те, що в даному договорі відображено, що базовий період – строк протягом якого боржник (Позичальник) бажає сплачувати саме проценти за користування кредитом (в даному випадку – 14 днів), який він сам обирає при заповнення заявки на отримання грошових коштів. А строк кредитування – строк на який видаються грошові кошти, якими він може користуватися (в даному випадку – 300 днів до 01.08.2024).
Згідно наданого разом з позовною заявою розрахунку заборгованості за договором 1283-5133 від 07.10.2023, станом на 14.01.2025, ТОВ «УкрКредитФінанс» здійснювало лише нарахування по процентам за користування кредитом (згідно п. 4.6. та 10.2. кредитного договору) в строк договору (згідно п. 4.9. Договору), що погоджений між сторонами. Відповідно до вищезазначеного розрахунку вбачається, що позивач не нараховував відповідачу жодних процентів за несвоєчасне повернення отриманого кредиту в силу положень статті 625 ЦК України, пеню, штраф або інших платежів за неналежне виконання умов Кредитного договору, а нарахована комісія передбачена, як плата за видачу кредиту та є одноразовою.
Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту укладання договору.
ОСОБА_1 правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладення кредитного договору протягом чотирнадцяти днів не скористалася та продовжувала користуватись кредитом на погоджених між сторонами умовах. Отже, вказані умови кредитного договору не можна вважати несправедливими, оскільки розмір відсотків за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому статтею 627 ЦК України.
Позивачем дотримано вимоги, зокрема статтей 1048, 1056-1 ЦК України щодо встановлення розміру процентів за користування суми кредитом, що була надана (проінформована, доведена до відома) відповідачу. Відтак, позивач має законне право на нарахування процентів (згідно п. 4.6. та 10.2. кредитного договору) протягом строку договору, що визначені в п. 4.9. кредитного договору.
Щодо обґрунтованості нарахування та стягнення комісії за надання кредиту зазначає, що Закон про споживче кредитування безумовно та однозначно передбачає право позивача (як Кредитодавця) на встановлення комісії за надання кредиту за Кредитним договором.
Комісія за надання кредиту була також відображена і в тексті Кредитного
договору, який був підписаний відповідачкою, що свідчить про обізнаність останньої щодо включення комісії «за надання кредиту» до загальних витрат за Кредитним договором.
На думку заявника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що заявлена позивачем до стягнення одноразова комісія за видачу кредиту є нікчемною відповідно до частипн першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки Закон України «Про споживче кредитування» прямо передбачає право кредитодавця встановлювати комісію та є спеціальним нормативним актом, який регулює відповідні правовідносини, і його норми мають пріоритет над загальними положеннями Цивільного кодексу України.
Відповідно, умови кредитного договору, що передбачають комісію, повністю узгоджуються із законодавством і не можуть вважатися нікчемними, як зазначає суд першої інстанції.
Щодо порядку нарахування процентів за користування кредитними коштами, який відображено в Розрахунку заборгованості за договором 1283-5133 від 07.10.2023, станом на 14.01.2025, заявник звертає увагу на те, що до поданої позовної заяви по справі було долучено Розрахунок заборгованості за договором 1283-5133 від 07.10.2023 року, станом на 14.01.2025 року. Такий відповідає вимогам Закону, є чітким, зрозумілим, узгоджується з умовами кредитного договору, з нього вбачається основний борг, нараховані відсотки, сума платежу та залишок нарахованих не погашених відсотків відповідачем.
Відповідно до вищезазначеного розрахунку штрафи стосовно ОСОБА_1 не нараховувались, а нарахована комісія передбачена як плата за видачу кредиту та є одноразовою.
Вважає, що позивач законно нарахував проценти за користування кредитом (згідно п. 4.6. та 10.2. кредитного договору) протягом строку договору, що визначені в п. 4.9. кредитного договору, а також врахував всі внесені платежі відповідачем на погашення заборгованості.
Окрім того, ніяких штрафних санкцій відповідачу за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором не нараховувались.
Також, в розділі 8 Кредитного договору передбачена відповідальність позичальника за неналежне виконання Кредитного договору, однак повторно
звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що жодних штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів за статртею 625 ЦК України) позивачем відповідачу не нараховувалося, а лише здійснювалось нарахування процентів за користування кредитними коштами.
Таким чином, проценти за користування кредитом визначено відповідно до статтей 1048, 1054, 10561 ЦК України та не є компенсацією у разі невиконання зобов`язань за договором в розумінні пункту 5 частини третьої статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів».
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Судами безспірно встановлено, що 07.10.2023 між ТОВ «УкрКредитФінанс» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1283 - 5133, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 7 000, 00 грн строком на 300 календарних днів з моменту перерахування кредиту, дата повернення кредиту 01.08.2024; зі сплатою відсотків за зниженою ставкою 1, 20 % від суми кредиту за кожен день користування та за стандартною ставкою 1, 50 % від суми кредиту за кожен день користування.
Даний кредитний договір укладено в електронному вигляді за допомогою Веб-сайту, який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «УкрКредитФінанс», та підписаний електронним підписом з одноразовим ідентифікатором А0336, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
Згідно із п. 2.2 кредитного договору кредитодавець відкрив кредитну лінію для позичальника, шляхом надання Позичальнику грошових коштів (далі - Кредит) на умовах строковості, зворотності, платності для задоволення особистих потреб Позичальника, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит не пізніше останнього дня строку кредитування та сплатити нараховані Кредитодавцем проценти за користування Кредитом у порядку передбаченому цим договором.
Позивач здійснив перерахування коштів відповідачу 07.10.2023 у розмірі 7000, 00 грн відповідно до умов Кредитного договору, що підтверджується довідкою АТ «КБ«Приватбанк» про перерахування суми кредиту через систему платежів LiqPay та довідкою ТОВ «УкрКредитФінанс» про перерахування суми кредиту LiqPay платежу 2375387298.
Таким чином, встановлено, що позивач повністю виконав свої зобов`язання за електронним кредитним договором № 1283 -5133 від 07.10.2023.
В порушення умов кредитного договору, відповідачка свої зобов`язання за таким належним чином не виконала, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором. Згідно розрахунку за договором станом на 14.01.2025 року заборгованість відповідачки становить 36 362, 00 грн, яка складається з 7000, 00 грн – основний борг, 29 294, 12 грн - заборгованості по нарахованим відсотками; 67, 88 грн - заборгованість за комісією.
В позовній заяві, представник позивача, покликалася на те, що кредитодавцем було прийнято рішення про можливість застосування до позичальника програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТОВ «Укр Кредит Фінанс», а саме часткового списання заборгованості позичальнику за нарахованими процентами та комісією у сумі 3 962, 00 грн за умови погашення позичальником решти заборгованості за кредитним договором в розмірі 32 400, 00 грн. Враховуючи вищезазначене, кредитодавець просив суд у цьому позові стягнути з позичальника не повну суму заборгованості за кредитним договором, а лише її частину, а саме: прострочену заборгованість за кредитом - 7 000, 00 грн; прострочену заборгованість за нарахованими процентами – 25 400, 00 грн, що разом становить 32 400, 00 грн.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Відповідно до приписів статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін)( статті 530 ЦК України).
Згідно зі статями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із статтею 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
В силу приписів частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до положень статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч.2 ст.639 ЦК України).
Абзац 2 частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 7 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19; від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 ЗУ «Про електронну комерцію»).
Аналіз вищенаведеного свідчить про те, що без отримання смс-повідомлення для входу в особистий кабінет, без здійснення входу на веб-сайт Кредитора до особистого кабінету, без отримання смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором для підписання угоди, Кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений, а кредитні кошти не були би перераховані відповідачу.
Аналогічний висновок викладено в Постанові Верховного Суду від 07.10.2020 по справі 127/33824/19.
Встановлено, що відповідачкоюм здійснені дії, які свідчать про свідомий вибір щодо укладення договору.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Таким чином, встановлено, що між сторонами було укладено кредитний договір у формі електронного документу з електронними підписами.
Відповідно до приписів статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановленні договором або законом.
Згідно із статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки статтею 629 ЦК України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору.
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, станом на 14.01.2025 заборгованість відповідача становить 36 362, 00 грн, і така складається з 7 000, 00 грн – основний борг, 29 294,12 грн - заборгованість по нарахованим відсотками; 67, 88 грн - заборгованість за комісією.
У графі нараховано комісій за 07.10.2023 року вказано нарахування комісії у розмірі 1 050, 00 грн. Разом з тим, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2023 року у справі № 204/224/21).
У п. 4.7 договору визначено комісію за видачу кредиту у розмірі 15% від суми виданого кредиту. Оскільки комісія банком нараховується відповідачу за дії, які банк вчиняє на власну користь, як зазначено у договорі комісія стягується за послуги пов`язані з наданням кредиту, при цьому не вказаний перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням та обслуговуванням кредиту, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність нарахування комісії.
Також суд першої інстанції, дійшов висновку про те, що позивачем не було враховано на зарахування в погашення заборгованості за відсотками та тілом кредиту, проведенених позивачем платежів, а саме: 08.10.2023 - у розмірі 1 500, 00 грн та 09.10.2023 - у розмірі 1 100, 00 грн. 
Зважаючи на це, суд першої інстанції провів розрахунок із врахуванням погашення заборгованості відповідачем, в такий спосіб: станом на 09.10.2023 сума заборгованості складає – 252, 00 грн, на погашення відсотків та 2348,00 грн - на погашення тіла кредиту. Заборгованість відповідача за кредитом складає: 4 652, 00 грн – заборгованість за тілом кредиту; 20 375, 76 грн - (4 652, 00 грн/100*1,2*25 = 1 395, 60 грн;4 652, 00 грн/100*1,5*272 = 18 980, 16 грн) – заборгованість за відсотками.
Колегія суддів погоджується з такими розрахунками суду першої інстанції, позивачем такий не спростовано.
В позовній заяві, представник позивача, покликалася на те, що кредитодавцем було прийнято рішення про можливість застосування до позичальника програми лояльності на суму 3 962, 00 грн.
Враховуючи наведене вище, та позицію позивача, викладену в позовній заяві щодо програми лояльності, та зважаючи на те, що відповідачка порушила умови кредитного договору, у добровільному порядку ухиляється від сплати заборгованості за таким, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, а саме згідно проведеного ним розрахунку, тобто із врахуванням погашеної відповідачкою заборгованості, у розмірі 21 065, 76 грн.
Доводи апеляційної скарги в повній мірі спростовані вище встановленими обставинами справи, а відтак колегія суддів не вбачає підстав для доповнення висновків суду першої інстанції, які є достатньо обґрунтованими. 
Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про неправильність застосування судом норм матеріального права є безпідставними.
Отже, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, і дослідивши наявні у справі докази та надавши їм вірну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про часткову підставність вимог позивача та задовольнив позов частково.
Наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права та обставин справи, яким суд першої інстанції надав вірну правову оцінку.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстави вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 – 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,
УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «УкрКредитФінанс» залишити без задоволення.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повна постанова складена 16 січня 2026 року.

Головуючий       С.М. Копняк
Судді:        С.М. Бойко
А.В. Ніткевич