ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
28.01.2026	Справа № 910/942/25	

За позовом	Компанії «Квікком Лімітед» (Quickcom Limited)	
до	1. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 2. Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк»  3. ОСОБА_1 	
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні	
відповідачів	Національного банку України	
про	визнання недійсними протоколу загальних зборів та договору,	
Суддя Босий В.П.
секретар судового засідання Дупляченко Ю.О.
Представники сторін:
від позивача:	не з`явився;	
від відповідача 1:	Павликівський В.І.;	
від відповідача 2: 	Павликівський В.І.;	
від відповідача 3:	не з`явився;	
від третьої особи:	Перетятько С.М, Лантух Є.С.	

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Компанія Квікком Лімітед (Quickcom Limited) (далі - Компанія) звернулась до Господарського суду міста Києва із позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк»/ПАТ «ВІЕЙБІ БАНК») та ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ), у якому просить суд:
- визнати протиправним внесення пропозиції Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіної Марини Анатоліївни вимог Національного банку України щодо включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на загальну суму 5 245 065 575,10 грн., в тому числі за Кредитними договорами №07, №29 та №31 на загальну суму 1 916 996 939,93 грн.;
- визнати протиправним затвердження Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в частині вимог Національного банку України до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на загальну суму 5 245 065 575,10 грн., в тому числі за Кредитними договорами №07, №29 та №31 на загальну суму 1 916 996 939,93 грн.;
- зобов`язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» внести зміни до Реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та виключити кредиторські вимоги Національного банку України до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на загальну суму 5 245 065 575,10 грн., в тому числі за Кредитними договорами №07, №29 та №31 на загальну суму 1 916 996 939,93 грн.;
- визнати кредиторські вимоги Національного банку України до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», які зазначені у Заяві про кредиторські вимоги Національного банку України до ПАТ «ВІЕЙБІ БАНК» №06-306/5685 від 07.04.2015 погашеними;
- визнати припиненою поруку ОСОБА_1 на підставі Договору поруки №38/П від 06.05.2014, укладеного між ОСОБА_1 та Національним банком України.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.01.2025 відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
17.02.2025 до Господарського суду міста Києва від Фонду надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі огляду на обраний спосіб захисту, який є неефективним та не призведе до жодних правових наслідків, оскільки фактично процедура ліквідації ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» є завершеною, внесення будь-яких змін до Реєстру акцептованих вимог кредиторів - є неможливим; позивачем не доведено порушення його прав або охоронюваних законом інтересів внаслідок акцептування кредиторських вимог НБУ та існування укладених між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та ОСОБА_1 договорів поруки; відповідач 1 заявив про застосування позовної давності. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.07.2025 залучено Національний банк України (далі - НБУ) до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів.
19.08.2025 до Господарського суду міста Києва від НБУ надійшли письмові пояснення по справі, відповідно до яких третя особа заперечує проти позову та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав аналогічних тим, що викладені відповідачем 1 у відзиві на позов. 
22.09.2025 до Господарського суду міста Києва від НБУ надійшли додаткові пояснення щодо обізнаності відповідача 3 про розгляд даної справи.
В судовому засіданні 19.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, до суду подав клопотання про розгляд справи без його участі за наявними в матеріалах справи доказами, позов підтримав.
Представник відповідача 1 та відповідача 2 в судове засідання з`явився, надав пояснення по суті спору, проти позову заперечив та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Відповідач 3 або його представник в судове засідання не з`явились, про причини неявки суду не повідомили, хоча про місце, дату і час розгляду справи були належним чином повідомлені. 
В судовому засіданні 28.01.2026 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Суд відзначає, що відповідач 3 повідомлений про розгляд даної справи належним чином.
Так, судом на підставі ст. 367 Господарського процесуального кодексу України було повідомлено ОСОБА_1 про дату, час і місце розгляду справи в порядку, передбаченому Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, Гаага, 1965, що підтверджується матеріалами справи.
Більш того, обізнаність відповідача 3 підтверджується ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.09.2025 про зупинення провадження у справі №344/1755/15-ц, відповідно до якої представником ОСОБА_1 було заявлено, судом задоволено клопотання про зупинення провадження у №344/1755/15-ц до ухвалення рішення Господарським судом міста Києва у даній справі.
У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.
Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. 
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).
Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач 3 не був позбавлений права та можливості ознайомитись із ухвалами у даній справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).
В той же час, відповідач 3 правом на подання заперечень не скористався, будь-яких пояснень щодо суті спору до суду не подав.
Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.
Якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.
З урахуванням викладеного, неявка позивача та відповідача 3, належним чином повідомлених про місце, дату і час судового засідання, не є перешкодою для розгляду даної справи по суті.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників відповідача 1, відповідача 2 та третьої особи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

На підставі постанови Правління НБУ від 20.11.2014 №733 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банку» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.11.2014 №123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВІЕЙБІ БАНК», згідно з яким з 21.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк».
Постановою правління від 19.03.2015 НБУ №188 прийнято рішення «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 №63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВІЕЙБІ БАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ВІЕЙБІ БАНК» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідації ПАТ «ВІЕЙБІ БАНК» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків - Славкіну М.А. строком на 1 рік з 20.03.2015 по 19.03.2016 включно.
На підставі пункту 2 частини п`ятої статті 12, частини першої статті 35, частини п`ятої статті 44, частини третьої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду прийняла рішення від 22.02.2016 №213, від 15.02.2018 №474, від 18.03.2020 №618, від 02.04.2020 №713, від 2304.2020 №850, від 07.05.2020 №906 про продовження строків ліквідації та повноважень ліквідатора ПАТ «ВІЕЙБІ БАНК».
Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду від 03.09.2020 №1627 «Про деякі питання здійснення ліквідації ПАТ «ВІЕЙБІ БАНК» визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» повноваження під час здійснення ліквідації ПАТ «ВІЕЙБІ БАНК» до моменту внесення запису про державну реєстрацію припинення ПАТ «ВІЕЙБІ БАНК» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вирішено здійснювати Фондом безпосередньо.
07.04.2015 НБУ направлено уповноваженій особі Фонду на ліквідацію ПАТ «ВІЕЙБІ БАНК» заяву від 07.04.2015 №06-306/5685 про кредиторські вимоги Національного банку України до ПАТ «ВІЕЙБІ БАНК» на загальну суму 5 245 124 024,10 грн., в тому числі за кредитними договорами №07, №29 та №31 на суму 1 916 996 939,93 грн. Заява була отримана уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» 15.04.2015 та зареєстрована за вхідним №1831.
01.07.2015 на офіційному сайті Фонду сповіщено кредиторів про те, що виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення про затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «ВІЕЙБІ БАНК».
НБУ отримано лист Фонду від 25.03.2016 №13/1-42, в якому повідомлено про включення кредиторських вимог до Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «ВІЕЙБІ БАНК» на загальну суму 5 245 065 575,10 грн.
За твердженням позивача, заява НБУ про кредиторські вимоги підписана не уповноваженою особою, а відтак уповноважена особа Фонду не мала права акцептувати вимоги НБУ. Похідним наслідком наведеного в силу приписів ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) є те, що кредиторські вимоги НБУ до ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на загальну суму 5 245 065 575,10 грн., в тому числі за Кредитними договорами №07, №29 та №31 на загальну суму 1 916 996 939,93 грн. повинні бути визнані судом погашеними. Оскільки Квікком Лімітед є одним із власників ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», акцептування вимог ФГВФО вимог за заявою, яка підписана не уповноваженою особою, прямим чином порушує права підприємства.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до приписів ст. 45 Закону Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку в газеті «Урядовий кур`єр» або «Голос України» не пізніше ніж через сім днів з дня початку процедури ліквідації банку.
Протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. 
У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду. 
Так, ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження: 1) здійснює повноваження органів управління банку; 2) приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів; 4) вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб, оновлює інформацію, що міститься у Кредитному реєстрі Національного банку України; 5) звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю; 6) заявляє відмову від виконання договорів та в установленому законодавством порядку розриває їх; 7) передає у встановленому порядку на зберігання документи банку, що підлягають обов`язковому зберіганню; 8) здійснює повноваження, що визначені частиною другою статті 37 цього Закону; 9) здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку, якщо це було передбачено планом врегулювання, або в інших випадках, передбачених цим Законом; 10) повертає ініціатору переказу кошти, що надійшли на кореспондентський рахунок банку для зарахування на поточні рахунки клієнтів банку або для виплати переказів протягом процедури ліквідації до дня відкриття банком накопичувального рахунка в Національному банку України (крім коштів, призначенням платежу за якими є погашення зобов`язань перед банком). 
Відповідно до ч. 3 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду. Черговість та порядок задоволення вимог кредиторів визначаються ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
З матеріалів справи вбачається, що НБУ було направлено уповноваженій особі Фонду на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» заяву від 07.04.2015 №06-306/5685 про кредиторські вимоги до ПАТ «ВіЕйБі Банк» на загальну суму 5 245 124 024,10 грн., в тому числі за кредитними договорами №07, №29 та №31 на суму 1 916 996 939,93 грн.
Уповноваженою особою було складено реєстр акцептованих вимог кредиторів ПАТ «ВіЕйБі Банк», до якого також було включено кредиторські вимоги НБУ на загальну суму 5 245 124 024,10 грн.
Як зазначає відповідач 1, на офіційному сайті Фонду 01.07.2015 було розміщено оголошення, яким сповіщено кредиторів, що виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення про затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «ВІЕЙБІ БАНК».
Враховуючи викладене, кредиторські вимоги НБУ було акцептовано в порядку визначеному спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Також листом від 25.03.2016 №13/1-42 Уповноваженою особою було повідомлено НБУ про акцептування кредиторських вимог останнього.
Дослідивши твердження Компанії Квікком Лімітед про відсутність повноважень у начальника Головного управління М.М. Каленського на підписання заяви про кредиторські вимоги НБУ до ПАТ «ВІЕЙБІ БАНК» від 07.04.2015 №06-306/5685, суд зазначає наступне.
Відповідно до положень ст. 22 Закону України «Про Національний банк України» (далі - Закон Про Національний банк) (в редакції станом на 07.04.2015) структура Національного банку будується за принципом централізації з вертикальним підпорядкуванням.
До системи Національного банку входять центральний апарат, філії (територіальні управління), розрахункові палати, Банкнотно-монетний двір, фабрика банкнотного паперу, Державна скарбниця України, Центральне сховище, спеціалізовані підприємства, банківські навчальні заклади й інші структурні одиниці і підрозділи, необхідні для забезпечення діяльності Національного банку.
Статтею 23 Закону Про Національний банк (в редакції станом на 07.04.2015) визначено, що філії (територіальні управління) Національного банку не мають статусу юридичної особи і не можуть видавати нормативні акти, діють від імені Національного банку в межах отриманих від нього повноважень. Завдання і функції філій Національного банку визначаються Положенням, що затверджується Правлінням Національного банку.
Відповідно до Положення про філії (територіальні управління) Національного банку України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 01.02.2010 №36 (далі - Положення), до системи Національного банку згідно зі статтями 22 та 23 Закону про Національний банк входять філії (територіальні управління) Національного банку, які діють у межах повноважень, визначених законом про Національний банк, та виконують завдання і функції Національного банку відповідному регіоні України.
До філій (територіальних управлінь) Національного банку належить, і зокрема, Головне управління Національного банку України по м. Києву і Київській області (п.п. 1.1. Положення).
Згідно з п.п. «ґ» п. 3.11. Положення територіальні управління в правовій сфері представляють Національний банк перед третіми особами і захищають права та інтереси Національного банку, що охороняються законом, у межах наданих їм повноважень, відповідно до законодавства України.
Відповідно до п. 1.4. Положення територіальне управління очолює начальник, який призначається на посаду і звільняється з неї Головою Національного банку відповідно до законодавства України про працю.
Згідно з п.п. «б» п. 6.1. Положення начальник територіального управління має право представляти Національний банк у державних установах, громадських організаціях та інших закладах з питань, що належать до компетенції територіальних управлінь.
Відповідно до п. 6.2. Положення начальник територіального управління виконує такі обов`язки:
а) здійснює загальне керівництво діяльністю територіального управління та забезпечує виконання функцій Національного банку на визначеній території відповідно до завдань і повноважень, що встановлені цим Положенням;
к) виконує інші обов`язки, що належать до компетенції територіального управління, а також ті, що передбачені законодавством й нормативно-правовими актами Національного банку.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» (в редакції станом на 07.04.2015) (далі - Закон про державну реєстрацію) Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру. 
Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону про державну реєстрацію відомості про юридичну особу або фізичну особу - підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору за місцезнаходженням реєстраційної справи згідно із законодавством України.
Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону про державну реєстрацію в Єдиному державному реєстрі, серед іншого, містяться відомості щодо прізвища, ім`я, по батькові, дата обрання (призначення) та реєстраційні номери облікових карток платників податків, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори.
За змістом ст. 18 Закону про державну реєстрацію якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. 
Відомості, що містяться у Єдиному державному реєстрі, використовуються для ідентифікації юридичної особи, або її відокремленого підрозділу, фізичної особи - підприємця під час провадження ними господарської діяльності, а також для відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах (ч. 4 ст. 18 Закону про державну реєстрацію).
Відповідно до ст. 20 Закону про державну реєстрацію відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, є відкритими і загальнодоступними, за винятком реєстраційних номерів облікових карток платників податків, відомостей про відкриття та закриття рахунків, накладення та зняття арештів на рахунки та майно.
Так, відповідно до наявної в матеріалах справи копії Витягу, станом на 07.04.2015 керівником Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області є Каленський Микола Миколайович, який підписав заяву про кредиторські вимоги Національного банку до ПАТ «ВіЕйБі Банк» від 07.04.2015 №06-306/5685.
Отже, Каленський М.М. підписавши заяву про кредиторські вимоги НБУ до ПАТ «ВІЕЙБІ БАНК» від 07.04.2015 №06-306/5685 діяв в межах повноважень, наданиих Положенням, а інформація щодо його повноважень була відомою та загальнодоступною.
Відтак, до тверджень позивача про відсутність повноважень у начальника Головного управління М.М. Каленського на підписання заяви про кредиторські вимоги суд відноситься критично.
Щодо обраного позивачем способу судового захисту, суд звертає увагу на наступне.
Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.
Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. При цьому, слід відмітити, що звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності. 
З наведеного випливає, що право на позов здійснюється особами лише з приводу такого правовідношення, в якому володілець права на позов та його супротивник перебувають в якості суб`єктів, а їх відносини є приводом для судового процесу. Звертатися до суду з позовом можливо лише для захисту такого права, яке за твердженням позивача, належить йому, або визнання такого юридичного стану, в якому позивач, за його твердженням, є безпосередньо заінтересованим. 
Позов є нерозривно пов`язаним з наявністю у позивача юридичного інтересу щодо власних прав та обов`язків, а наявність останнього - обумовлює можливість винесення судом рішення по суті справи на користь позивача (правова вигода від судового рішення).
В постанові Верховного Суду від 24.09.2019 у справі №910/5320/17 суд зробив висновки, що за змістом статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. У цьому висновку Суд спирається на подібні висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі №920/1771/14 та постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі №910/23369/17.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 Цивільного кодексу України.
При цьому, спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.
Поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» (Doran v. Ireland)).
Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland)).
Отже завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом або захисту порушеного права в інший спосіб. Тобто вирішення справи в суді має на меті, зокрема, вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору у іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити також із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (пункт 57)), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновків, сформульованих у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц (пункти 72- 76)).
Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові необхідно відмовити.
Відповідно до частини другої ст. 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», за результатами проведення ліквідації банку Фонд складає ліквідаційний баланс та звіт, що затверджуються виконавчою дирекцією Фонду. Звіт складається відповідно до нормативно-правових актів Фонду і має містити, зокрема, відомості про реалізацію майна банку та задоволення вимог кредиторів та/ або вичерпання можливостей здійснення заходів, спрямованих на задоволення вимог кредиторів. 
Згідно із ч. 3 ст. 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідаційна процедура банку вважається завершеною з моменту затвердження ліквідаційного балансу, а банк ліквідованим - з моменту внесення запису про припинення банку до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. 
Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 30.11.2020 №2029 «Про затвердження ліквідаційного балансу та Звіту про виконання ліквідаційної процедури ПАТ «ВІЕЙБІ БАНК» затверджено ліквідаційний баланс та звіт про виконання ліквідаційної процедури (вказана інформація є загальнодоступною та не потребує доказування), а відтак ліквідаційна процедура банку є завершеною в силу Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Отже, спосіб захисту, обраний позивачем, є неефективним та таким, що не призведе до жодних правових наслідків, оскільки фактично процедура ліквідації в ПАТ «ВіЕйБі Банк» є завершеною, внесення будь-яких змін до Реєстру акцептованих вимог кредиторів - є неможливим.
Щодо викладеної у відзиві заяви відповідача 1 про пропуск позовної давності, суд зазначає, що за відсутності підстав для задоволення позову, відсутні підстави для вирішення питання про застосування позовної давності.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Як унормовано приписами частини другої статті 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Згідно з приписами частини першої статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Виходячи із встановлених судом обставин, вимоги позивача є неправомірними та необґрунтованими, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, № 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
При цьому, суд зазначає, що іншим доводам оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.
Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.
Керуючись статтями 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову Компанії «Квікком Лімітед» відмовити повністю.
2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 03.02.2026.

Суддя В.П. Босий