ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 594/997/25	Головуючий у 1-й інстанції Чир П.В. 	
Провадження № 22-ц/817/1138/25 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2025 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого — Гірського Б.О.
суддів — Хоми М.В., Костіва О.З.
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №594/997/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» від імені якого діє адвокат Бачинський Остап Михайлович на заочне рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 12 вересня 2025 року (ухвалене суддею Чир П.В., повний текст рішення складено 17 вересня 2025 року) в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
ВСТАНОВИВ:
В серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф») звернулось до суду із вказаним позовом.
Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 08.12.2023 року між ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №53114551, відповідно до умов якого кредитодавець надав відповідачці грошові кошти у розмірі 8 000 грн., а остання зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, які встановлені кредитним договором, з кінцевим терміном погашення не пізніше 07.03.2024 року, зі сплатою процентів за кожний день користування кредитом у такому розмірі та порядку: з 1-го по 15-й день користування кредитом - 2,0000 % в сумі 2 400 грн., термін оплати 23.12.2023 року, з 16-го по 90-й день користування кредитом - 3,5000 % в сумі 21 000 грн, термін оплати 07.03.2024 року. 
Стверджували, що відповідач не виконала свої зобов`язання та не здійснила платежі, що передбачені умовами Кредитного договору. 
Зазначали, що ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» 26.03.2024 року уклали Договір факторингу №2603, відповідно набули статусу Кредитора та отримали право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс», включно і до ОСОБА_1 ..
Вказували на те, що станом на 29.07.2025 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №53114551 становить 24 840,40 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту — 8 000 грн.; заборгованість за відсотками — 16 840,40 грн., а тому просили стягнути з відповідачки на свою користь вищевказану суму заборгованості.
Заочним рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 12 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» - адвокат Бачинський О.М. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на правову позицію, яка міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 та безпідставно залишив поза увагою презумпцію правомірності правочину, відповідно прийшов до помилкового висновку про те, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт виплати грошових коштів відповідачці за кредитним договором, зокрема первинних документів, оформлених відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Посилаючись на висновок, який міститься у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №466/5883/15-ц, вказує на те, що у справі наявний оригінал розрахунку із зазначеними складовими (в.т.ч. видача суми виданого кредиту), відповідно вважає, що обов`язок по доказуванню в частині не отримання коштів має бути покладено саме на відповідача.
Вважає, що довідка за вих.№593/8 від 17.06.2025 року, видана ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» є належним та допустимим доказом перерахування коштів відповідачці та вона повністю відповідає ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та ЗУ «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» та відноситься до первинного облікового документу що складений в електронній формі.
Звертає увагу на те, що відповідачка не надала жодного доказу про те, що картка № НОМЕР_1 , яка була нею особисто зазначена під час укладення договору, не належить їй.
Вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що вищевказаний документ складений майже через півтора року від укладення договору позики, є необґрунтованим, оскільки жодної умови про те, що дата складання має відповідати даті операції, чинне законодавство не містить.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно із ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» та ОСОБА_1 08.12.2023 року уклали Кредитний договір №53114551, відповідно до умов якого кредитодавець надав позичальнику ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 8 000,00 грн., а ОСОБА_1 зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, з кінцевим терміном погашення не пізніше 07.03.2024 року (п. 1.6.), зі сплатою процентів з 1-го по 15-й день користування кредитом - 2,0000 %, в сумі 2 400,00 грн., термін оплати 23.12.2023 року (п.1.7.1), з з 16-го по 90-й день користування кредитом - 3,5000 %, в сумі 21 000,00 грн., термін оплати 07.03.2024 року (п.1.7.2).
На дату укладення кредитного договору орієнтовна реальна річна процентна ставка складає 53 903,70%, орієнтовна загальна вартість кредиту складає 31 400,00 грн. (п. 1.16).
Сторони погодили графік платежів, що є додатком 1 до кредитного договору № 53114551 від 08.12.2023 року, у якому 8 000 грн. - сума кредиту; 23 400 грн. - відсотки за користування кредитом; 31 400,00 грн. - загальна вартість кредиту.
26 березня 2024 року ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» та ТОВ «Фінансова Компанія «Артеміда-Ф» уклали договір факторингу № 2603, за яким первісний кредитор відступив позивачу за плату право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору № 53114551 від 08.12.2023.
Відповідно до умов договору, перехід від клієнта до Фактора прав вимоги до боржників відбувається після підписання Сторонами Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами та сплати Фактором Клієнту суми фінансування, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно боргів та набуває відповідні права вимоги (п..2.2.1).
Відповідно до платіжної інструкції від 26.03.2024 року ТОВ «Фінансова Компанія «Артеміда-Ф» перерахувало ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» 25 6507,64 грн. фінансування за договором факторингу.
Також витяг з реєстру договорів права вимоги за якими відступається та боржників за такими договорами, під номером 225 містить інформацію про ОСОБА_1 , її РНОКПП, номер, дату кредитного договору та суму заборгованості за цим договором.
Відповідно до розрахунку заборгованості, здійсненого директором ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс», станом на 26.03.2024 року заборгованість ОСОБА_1 згідно кредитного договору № 53114551 від 08.12.2023 року становить 24 840,40 грн.
Відповідно до розрахунку заборгованості, здійсненого директором ТОВ «Фінансова Компанія «Артеміда-Ф», станом на 29.07.2024 року заборгованість ОСОБА_1 згідно кредитного договору № 53114551 від 08.12.2023 року становить 24 840,40 грн, а саме: заборгованість за тілом кредиту - 8 000 грн; заборгованість за відсотками - 16 840,40 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставини фактичної видачі кредиту відповідачці.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, ст. 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (частина друга статті 1056-1 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (ст. ст. 1046-1053), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За приписами частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Положеннями частини першої статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідача відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості (висновки Верховного Суду у постанові від 30 серпня 2023 року у справі № 753/20537/18).
Відповідно до п.п. 5, 30, 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04.07.2018 № 75, бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації. Банк самостійно визначає систему організації операційної діяльності залежно від його структури, обсягів та видів банківських операцій, кількості працюючих, розвитку інформаційних технологій. Банк самостійно розробляє технології здійснення банківських операцій. Оброблення інформації про операції та її зберігання мають виконуватися на серверах та/або іншій комп`ютерній техніці, які/яка повинні/а фізично розташовуватися на території України, за винятком збереження резервних копій, захищених із використанням відповідних засобів технічного та/або криптографічного захисту, а виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розміру, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» (подібні висновки містить постанова Верховного Суду від 25.05.2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 20 травня 2022 року у справі № 336/4796/18, від 30 червня 2023 року в справі № 274/7221/19).
У постанові Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16 зазначено, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами існування заборгованості за кредитним договором.
Так, на підтвердження факту надання позичальнику ОСОБА_1 кредитних коштів згідно укладеного кредитного договору №53114551 від 08.12.2023 року позивачем ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» до позовної заяви було долучено довідку за вих.№593/8 від 17.06.2025 року, видану ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс».
Разом з тим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вказаний документ не є достатнім доказом переказу відповідачці кредитних коштів та не доводить обставину отримання відповідачкою зазначених кредитних коштів.
Більше того, вказаний документ складений майже через півтора року від укладення договору позики директором ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс», тобто первісним кредитором.
Матеріали справи не містять та стороною позивача також не надано виписок з рахунків відповідачки, з яких можна було б встановити факт належності їй певного платіжного засобу, користування нею банківською карткою, банківським рахунком та наявність у неї заборгованості. Позивачем також не надано суду відповідний касовий документ, який відповідає вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".
Оцінивши всі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували існування у позичальника заборгованості за кредитним договором, факту виплати їй грошових коштів, зокрема первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», виписки з особових рахунків клієнта, доказів видачі відповідачці банківської картки, відкриття відповідного рахунку, виписки по рахунку відповідача, з якої можна було б встановити рух коштів по рахунку, наявність або відсутність у неї заборгованості.
Щодо розрахунку заборгованості, який надано на підтвердження суми боргу, то такого доказу недостатньо для висновку щодо отримання кредитних коштів та порушення останньою обов`язку щодо їх повернення. Відповідний розрахунок заборгованості є одностороннім документом позивача та сам по собі не є належним доказом з огляду на вимоги частини першої статті 77 ЦПК України та не містить посилань на картковий чи інший банківський рахунок, яким користувалась відповідачка.
Такий висновок також узгоджується з висновками Верховного Суду, які містяться в постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 759/10277/20.
Суд першої інстанції слушно акцентував увагу на тому, що звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування.
Крім того, у позовній заяві представник позивача просив розглянути справу за їх відсутності.
Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням ним процесуальних дій.
Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року, справа 755/18920/18, провадження 61-17205ск19.
Таким чином, позивач, звертаючись до суду із цим позовом, повинен був надати первинні документи, які підтверджують перерахування на рахунок відповідачки чи видачу їй коштів за кредитним договором, а також розміру заборгованості за ним.
Відтак, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що позивач не довів належними та достатніми доказами, що зазначена заборгованість дійсно має місце та що вона виникла саме внаслідок порушення відповідачкою умов вищезазначеного кредитного договору.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на правову позицію, яка міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 та безпідставно залишив поза увагою презумпцію правомірності правочину, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач не довів обставину надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі представник позивача посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010, однак як вбачається із ЄДРСР такої постанови у справі за таким номером не існує, проте наявна постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010.
Водночас посилання на висновки, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010, є нерелевантним до спірних правовідносин у справі, що переглядається, оскільки позивач у справі №2-1383/2010 на підтвердження факту надання відповідачу кредитних коштів посилався, зокрема, на рішення Господарського суду Харківської області від 10 листопада 2015 року, ухвалене у справі № 922/5761/14, відповідно Велика Палата Верховного Суду, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, вважала, що висновок апеляційного суду про недоведеність позивачем факту надання відповідачу обумовлених договором кредитних коштів не є безспірним, оскільки апеляційний суд не надав правової оцінки зазначеному рішенню Господарського суду Харківської області від 10 листопада 2015 року, ухваленому у справі № 922/5761/14, не з`ясував питання про те, які обставини встановлені цим рішенням та чи підлягають вони доказуванню у справі, що розглядається, що призвело до неповноти встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Також колегія суддів вважає, що оскільки позивач не надав первинних документів, які підтверджують факт перерахування на рахунок відповідачки чи видачі їй коштів за кредитним договором, доводи апеляційної скарги про те, що обов`язок по доказуванню в частині не отримання коштів має бути покладено саме на відповідача, є необґрунтованими.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» - залишити без задоволення.
Заочне рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 12 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 25 грудня 2025 року.

Головуючий:       Гірський Б.О.

Судді:        Костів О.З.

Хома М.В.