ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
Іменем України
03 лютого 2026 року
м. Харків

справа №642/5482/25
провадження № 22-ц/818/1595/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Шнайдер Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові, в режимі відеоконференції, цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту, 
- за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Холодногірського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2025 року, постановлене суддею Грінчук О.П., - 
в с т а н о в и в :

Заявник звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити юридичний факт, а саме факт самостійного утримання та виховання ним дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2025 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , про встановлення юридичного факту - залишено без розгляду. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, які мають суттєве значення для правильного її вирішення, порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що між сторонами існує спір про право, пославшись на неревалентну постанову ВП ВС від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22, предметом розгляду якої, були інші правовідносини та на той час не враховувався Закон №3633-ІХ, який набрав чинності 18 травня 2024 року та яким статтю 26 Закону №2232-ХІІ викладено в новій редакції. 
Вказує, що відсутність матері в Україні та її довгострокове лікування означають, що єдиним опікуном та піклувальником, на самостійному утриманні та вихованні якого, залишились обидві доньки, - є батько, ОСОБА_1 . А тому, найкращим забезпеченням інтересів його дітей, є їх постійне утримання, виховання, опіка та піклування особисто ним, їх батьком. Рішення суду про самостійне виховання та утримання ним обох доньок або будь-якої з них, за законом, є підставою для отримання відстрочки. Вважає, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Посилаючись на постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, у справі №127/3622/24, вважає, що порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, може існувати і без наявного спору про право, через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. Оскільки іншого способу встановити факт утримання ним та виховання одноособово його дітей, окрім як за рішенням суду в окремому проваджені, неможливо, він вимушений звернутись до суду. Позиція матері дітей - ОСОБА_2 , щодо відсутності заперечень до встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей ним, як батьком своїх дітей, свідчить про відсутність спору з нею, що крім іншого, доводиться розділом 7 Договору найму квартири, та має значення для справи, оскільки вони зацікавлена, щоб їх діти за час її відсутності в Україні та тривалого лікування, були під наглядом рідного батька, виховувались та утримувались ним. 
А тому вважає, що судом першої інстанції було необґрунтовано відмовлено йому у доступі до правосуддя, враховуючи Закон №2232-ХІІ зі змінами, який містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст.367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає з огляду на таке.

Залишаючи заяву ОСОБА_1 без розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку, що з поданої заяви про встановлення юридичного факту, вбачається наявність спору про право, що є підставою для залишення заяви без розгляду. 
Таких висновків суд дійшов з огляду на те, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків, не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, питання, заявлене батьком у цій справі, не може з`ясовуватися безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини в позовному провадженні.

Вказані висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Частиною 1 ст. 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (ч. 3 ст. 294 ЦПК України).

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких, визначений першою та другою частинами статті 315 ЦПК України, зокрема таких, як: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утримання; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного чи природного характеру.

Також, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто, від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього, між цими особами виникає спір про право.

Згідно із ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

В даному випадку, заявник просить встановити факт самостійного виховання ним дітей. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину, з подальшим правом на отримання відстрочки від призиву на підставі рішення суду.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, здійснюється Сімейним кодексом України.

Згідно ч. 9 ст. 7 СК України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 15 СК України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька, тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Крім цього, Законом України "Про охорону дитинства" закріплено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону (ч.ч. 1, 6 ст. 12).

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України, зокрема, відповідно ч.2 ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Вирішення батьками питань щодо виховання дитини, передбачені вимогами ст. 157 СК України, відповідно до якої, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору, є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин, складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

В силу положень ЦК України, у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру, є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька, тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Згідно з приписами ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру, припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання, а невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку, може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. При цьому, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав, згідно з вимогами ст.164 СК України.

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком, необхідне існування (настання) обставин, у силу яких, обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, то в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

При цьому, СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само, як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків, свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Відповідно до вимог ст.ст.152, 157 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відмова батьків від дитини, є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

В даному випадку, заявник просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним обох дітей, проте, встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дітей, оскільки обоє батьків зобов`язані однаковою мірою брати участь у вихованні та утриманні своїх дітей. Якщо мати не позбавлена батьківських прав і відсутнє будь-яке рішення органу опіки і піклування щодо встановлення режиму спілкування із дитиною та участі матері в її вихованні, то мати у будь-який час має право і обов`язок брати участь у вихованні дитини.

Неможливість одним з батьків дитини виховувати та утримувати її або умисного нехтування ним батьківськими обов`язками щодо дитини, повинна бути встановлена за загальним правилом у позовному провадженні. 

А отже, у даній справі, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування, відповідно до приписів ч.ч.4,5 ст. 19 СК України.

Слід врахувати, що відповідно до вимог ч.ч.4,5 ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Акт обстеження умов проживання, складений головним спеціалістом Служби у справах дітей, на який посилається заявник в апеляційній скарзі, як на доказ перевірки обставин проживання його та дітей та виховання дітей виключно ним, в даному випадку, до уваги не приймається, оскільки такий доказ може бути перевірений судом під час розгляду справи в порядку позовного провадження, в разі звернення до суду з відповідним позовом. 

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком, пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові від 11.09.2024 Великої Палати Верховного Суду, в якій зазначено, що факт самостійного виховання дитини не підлягає з`ясуванню у порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право між батьками дитини, який за загальним правилом може вирішуватися у позовному провадженні.

Окремо Велика Палата Верховного Суду зазначила, що інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

З врахуванням наведеного, на думку колегії суддів, висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 11.09.2024 (справа № 201/5972/22), є релевантними для спірних правовідносин та такими, що підлягають застосуванню.

Враховуючи наведені вимоги закону та встановлені судом обставини, колегія суддів вважає, що встановлення факту перебування дітей на утриманні ОСОБА_1 , може мати негативні наслідки для матері дітей - ОСОБА_2 .

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду, на підставі вимог ч.6 ст.294 ЦПК України, враховуючи, що факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, так як з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Надане заявником рішення Люботинського міського суду Харківської області від 18 грудня 2025 року, яким встановлено факт перебування на самостійному вихованні та утриманні ОСОБА_1 двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та визначенно місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком, не спростовує висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для встановлення факту самостійного утримання та виховання ОСОБА_1 дітей, про який просить заявник, в порядку окремого провадження. 

Доводів, які б спростували законність та обґрунтованість постановленої судом першої інстанції ухвали, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і доводи апеляційної скарги заявника цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення судового рішення без змін, а скарги - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Холодногірського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2025 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:  О.В. Маміна

Судді:       Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова