19.01.26
22-ц/812/99/26
Провадження № 22-ц/812/99/26

П О С Т А Н О В А
іменем України

19 січня 2026 року м. Миколаїв
справа № 490/2023/25
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Лівінського І.В.,
суддів: Тищук Н.О., Шаманської Н.О.,
із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,
за участі представника відповідача Самарської Т.А., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження 
апеляційну скаргу
Державної казначейської служби України
на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухваленого 16 вересня 2025 року, під головуванням судді Шолох Л.М., в приміщенні цього ж суду, дата складення повного судового рішення не зазначена, у цивільній справі 
за позовом 
ОСОБА_1  до Головного управління Державної казначейської служби у Миколаївській області, Державної казначейської служби України про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, 

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви
У березні 2025 року  ОСОБА_1 , через свого представника звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби у Миколаївській області, Державної казначейської служби України  про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
Позивач зазначав, що рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2024 року його позов до Державної казначейської служби України, Ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області, Миколаївської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду задоволено частково. Постановлено стягнути з Державного бюджету України на його користь грошові кошти у сумі 700 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Рішення суду набрало законної сили 28 травня 2024 року.
Позивачем до органів Казначейства подано виконавчий лист, виданий Жовтневим районним судом Миколаївської області 09 липня 2024 року.
Станом на 20 березня 2025 року, рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2024 року не виконане.
Відтак на думку позивача, йому відповідно до статті 625 ЦК України, Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» має бути сплачено 3% річних та інфляційні збитки за період з 29 травня 2024 року по 20 березня 2025 року.
Посилаючись на те, що відповідачами не виконано рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2024 року, позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України на свою користь інфляційні збитки на суму 83 815, 63 грн, 3% річних на суму 16 996, 03 грн та судові витрати у сумі 1 211, 20 грн.

Узагальнені доводи інших учасників
Під час розгляду справи Головне управління державної казначейської служби України у Миколаївській області подало відзив на позовну заяву, в якому просило виключити Головне управління державної казначейської служби України у Миколаївській області з числа відповідача, як неналежного відповідача, відмовити у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та безпідставність. При цьому посилалось на те, що Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області не було відповідачем у справі № 477/3262/23, як помилково зазначає представник позивача.
Головне управління здійснило всі необхідні заходи, встановлені Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 № 845 (далі – Порядок № 845), а саме, на виконання вимог пункту 36 Порядку № 845 Головним управлінням було повідомлено Миколаївську обласну прокуратуру та Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ в Миколаївській області про надходження виконавчого листа та запропоновано надати документи (відомості), що можуть бути підставою для зупинення безспірного списання коштів державного бюджету і їх перерахування на рахунок стягувача.
Миколаївська обласна прокуратура та Управління Міністерства внутрішніх справ в Миколаївській області повідомили про відсутність документів (відомостей), що можуть бути підставою для зупинення безспірного списання коштів державного бюджету і їх перерахування на рахунок стягувача ОСОБА_1 .
Головним управлінням після закінчення строку, встановленого абзацом першим пункту 37 Порядку № 845, та на виконання вимог абзацу другого пункту 37 Порядку № 845 листом від 17 грудня 2024 року було направлено оригінал виконавчого листа разом з іншими документами до Державної казначейської служби України. Виконання рішення суду по справі № 477/3262/23 буде здійснено Казначейством за рахунок бюджетної програми 3504030 та на підставі Порядку № 845. Виконання судових рішень за рахунок бюджетної програми 3504030 не підпадає під дію Закону України від 12 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі – Закон № 4901-VI). Отже, Законом не передбачена виплата компенсації за судовими рішеннями, виконання яких здійснюється за бюджетною програмою 3504030, а також перерахування та виплата інфляційних витрат та 3% річних.
При цьому Порядком № 845 визначено, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється за черговістю надходження таких рішень.
Таким чином, правовідносини, які склалися, не підпадають під дію Закону № 4901-VI. Оскільки законодавство, яке визначає механізм відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди, не передбачає виконання судових рішень про відшкодування шкоди з Державного бюджету України, саме в тримісячний строк, то у позивача відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних, інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду. Зазначена позиція викладена Верховним Судом у постанові від 12 лютого 2020 у справі № 826/17656/16.
Зазначає, що наділення органів Казначейства повноваженнями щодо виконання судових рішень про стягнення коштів з Державного бюджету України, не вказує на безумовний обов`язок останніх нести юридичну відповідальність за діяння держави та створених нею органів. Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади та відповідно до наданих повноважень, не наділена правом законодавчої ініціативи, а також не має можливості встановлювати або змінювати бюджетні призначення. Державна казначейська служба України лише управляє наявним фінансовим рахунком та не забезпечує надходження до єдиного казначейського рахунку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 вересня 2025 року позов задоволено частково. Постановлено стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 1750 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що: 
-норми статті 625 ЦК України застосуванню не підлягають відповідно до вимог пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України;
-не виплачені позивачу кошти на відшкодування моральної шкоди на підставі рішення суду не є грошовими доходами в розумінні Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», а тому, норми вказаного закону не можуть бути застосовані до спірних правовідносин;
-оскільки позивач із заявою про прийняття до виконання виконавчого листа Жовтневого районного суду Миколаївської області №477/3262/23 звернувся до Головного управління Державної казначейської служби у Миколаївській області 21 листопада 2024 року, тому протягом трьох місяців відповідач мав виплатити кошти відповідно до виконавчого листа, тобто до 21 лютого 2025 року;
-на користь позивача має бути сплачено компенсацію у розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми (700 000 грн ) на підставі частини першої статті 5 Закону № 4901-VI в сумі 1750 грн. (за один місяць).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України (далі – ДКС), посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просила скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що Казначейство не погоджується з висновком суду першої інстанції у зв`язку з відсутністю правових підстав для застосування положень Закону № 4901-VI під час виконання категорії судових рішень про стягнення шкоди з Державного бюджету України з огляду на наступне.
Частина перша статті 2 Закону № 4901-VI передбачає, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: 1) державний орган; 2) державні підприємство, установа, організація; 3) юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
Апелянт зазначає, що боржником у виконавчому листі є Державний бюджет України, однак не державний орган.
Закон № 4901-VI регулює правовідносини винятково про стягнення коштів зі створених Державою юридичних осіб (зокрема, державних органів, підприємств, установ), однак не є застосовним до випадків виконання судових рішень про відшкодування шкоди з Державного бюджету України.
Однак, розглядаючи позовні вимоги позивача про стягнення 3% річних, суд першої інстанції помилково застосував положення Закону № 4901-VI і виніс незаконне рішення в цій частині.
Зауважує, що позивач зазначив відповідачами за вимогами про стягнення 3 % річних за прострочення виконання рішення суду, яким підтверджене грошове зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, конкретні органи державної влади – Казначейство та Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, це не означає, що у спірних правовідносинах суб`єктом відповідальності за прострочення виконання зазначеного рішення суду є не держава, а саме певні її органи (орган). Інакше кажучи, у спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів як боржника за судовим рішенням про відшкодування завданої нею ж шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивача публічно-владні управлінські функції . При цьому апелянт посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі №757/31372/18-ц.
Суд помилково не взяв до уваги, що правова регламентація відносин щодо виконання судових рішень, боржниками за якими є в одному випадку державний орган, а в іншому – Держава (Державний бюджет), відрізняється, і застосування нормативних положень з однієї сфери правовідносин до іншої є помилковим.
Крім того, у контексті обґрунтування неможливості (відсутності підстав) для стягнення з Державного бюджету України трьох відсотків річних за прострочення виконання рішення на підставі частини другої статті 625 ЦК України, Казначейство просить апеляційний суд звернути особливу увагу на цільове використання бюджетних коштів. Казначейство не має ані повноважень, ані законної можливості списати кошти з бюджету, у разі відсутності бюджетних асигнувань, затверджених Верховною Радою України. Верховна Рада України не передбачала у попередні роки та не передбачила у 2025 році асигнувань для виплати 3% річних після виконання рішення суду про відшкодування шкоди Державою (з Державного бюджету).Закон про Державний бюджет України передбачає видатки для виплати 3% річних винятково після виконання рішень, на які поширюється Закон про гарантії (про стягнення коштів з державних органу, підприємства, установи). Законодавством України не передбачено стягнення з Державного бюджету України 3% річних та не визначено механізму такого списання.
Відповідно до статті 5 Закону № 4901-VI період прострочення виконання судового рішення повинен починати обчислюватись з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання Казначейству (а не органу Казначейства) виконавчого документа.
23 грудня 2024 року до Казначейства на виконання надійшов, надісланий листом Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області від 17 грудня 2024 року пакет документів у справі № 477/3262/23, та в силу приписів пункту 38 Порядку № 845, з цієї дати обліковується на виконанні за бюджетною програмою КПКВК 3504030.
Таким чином, наступним днем після спливу трьохмісячного строку на перерахування коштів за рішенням суду у справі № 477/3262/23 є 24 березня 2025. Однак, місцевий суд помилково рахує суму 3% річних, починаючи з 22 лютого 2025 року. Отже, визначена судом першої інстанції сума 3% річних абсолютно суперечить положенням Закону № 4901-VI.
Крім того, ані Порядок № 845, ані Бюджетний кодекс України, ані будь-який інший акт законодавства, застосовний до випадків виконання відповідної категорії рішень, не встановлюють для Казначейства строку для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно із судовими рішеннями про відшкодування з Державного бюджету України шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади.
Отже, відсутні будь-які підстави вважати, що Казначейство або Держава могли допустити прострочення виконання судового рішення про відшкодування шкоди на користь позивача.

Узагальнені доводи інших учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом, до апеляційного суду не надійшов.

2. Мотивувальна частина 

В судове засідання апеляційного суду позивач та його представник не з`явились. Повідомлення позивача про час і місце судового розгляду підтверджується рекомендованим поштовим відправленням (а.с.196), а представника позивача – адвоката Притикіна І.І., через систему «Електронний суд», що підтверджується реєстром про отримання документів з «Електронного суду» учасником справи (а.с.193 ).
Клопотань про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходило. За такого, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи
Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2024 року у справі №477/3262/23 стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 700 000 грн на відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду. Це рішення набрало законної сили 28 травня 2024 року (а.с.21-30).
На виконання цього рішення 09 липня 2024 року Жовтневим районним судом Миколаївської області видано виконавчий лист №477/3262/23 (а.с.10-11).
Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 29 липня 2024 року виправлено описку допущену у виконавчому листі, а саме постановлено вважати вірним код ЄДРПОУ боржника Державної казначейської служби України «37567646». Ця ухвала набрала законної сили 27 серпня 2024 року.
Виконавчий лист Головним управлінням Казначейства у Миколаївській області 01 вересня 2024 року було повернуто на підставі підпункту 1 пункту 9 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників.
Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 10 жовтня 2024 року виправлено описку допущену у виконавчому листі, а саме постановлено вважати вірним в розділі «Боржник» - Державний бюджет України. Виключити зі змісту виконавчого документа відомості про боржника: Державна казначейська служба, код ЄДРПОУ «37567646». Ця ухвала набрала законної сили 02 листопада 2024 року.
Надалі позивач 21 листопада 2024 року повторно звернувся до Головного управління Казначейства у Миколаївській області із заявою про виконання виконавчого листа у справі № 477/3262/23, виданого Жовтневим районним судом Миколаївської області (а.с.9).
30 грудня 2024 року Державна казначейська служба України листом повідомила представника позивача про те, що з 23 грудня 2024 року обліковується виконавчий документ у справі № 477/3262/23 про стягнення коштів на користь ОСОБА_1 . Питання щодо перерахування коштів на підставі виконавчого документа у справі № 477/3262/23 розглянеться Казначейством в порядку черговості та в межах асигнувань за бюджетною програмою КПКВК 3504030 (а.с.15-16).

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення з Державного бюджету України інфляційних збитків та 3% річних, позивач посилався на те, що з дня набрання рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2024 року у справі № 477/3262/23 про стягнення з Державного бюджету України на його користь 700000 грн. моральної шкоди, Державна казначейська служба України вказане рішення не виконала.
Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що позивач має право на стягнення 3% річних за один місяць.
В апеляційній скарзі представник ДКС просив скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених вимог.
Отже предметом апеляційного оскарження є перегляд оскаржуваного рішення в частині задоволених вимог.

Позиція апеляційного суду
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку(частина перша статті 509 ЦК України).
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України).
Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору).
Закон № 4901-VI встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду) та особливості їх виконання.
Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону № 4901-VI перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
Частиною першою статті 5 вказаного Закону встановлено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України діє у незміненій редакції з часу набрання чинності цим Кодексом - 01 січня 2004 року. Так само незмінним залишається припис частини першої статті 5 Закону № 4901-VI, який не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже,у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18, пункти 17, 18, 26, 28), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18, пункти 21, 22, 25, 42, 45),від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18)).
У постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22) Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання, чи застосовуються положення частини другої статті 625 ЦК України до правовідносин, які виникають внаслідок несвоєчасного виконання підтвердженого рішенням суду грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, зробила такі висновки:
«91. У разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.
92. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Ні Закон № 266/94-ВР, ні Закон № 4901-VI не обмежують дію статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.
93. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 5 Закону № 4901-VI). Отже, цей припис не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника.
94. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI). З огляду на цей припис прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тому припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.».
Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (див.: пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2023 року у справі № 420/2411/19 (провадження № 11-422апп21)).

За такого, основний висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення трьох процентів річних за невиконання державою грошового зобов`язання, визначеного у рішенні суду, є правильним. Тому відповідні доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє.
Також апеляційний суд погоджується з визначеною судом датою початку періоду прострочення державою виконання рішення суду про стягнення коштів із Державного бюджету України, а саме з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI), що відповідає правовій позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22).
Доводи апеляційної скарги про те, що днем початку прострочення виконання судового рішення слід вважати 23 грудня 2024 року – день з якого в ДКС України обліковуються відповідні виконавчі документи за бюджетною програмою. КПКВК 3504030, є необґрунтованими з наведених вище підстав.
Таким чином, суд правильно встановив, що 21 лютого 2025 року сплив тримісячний строк для виконання рішення суду від 16 квітня 2024 року, пред`явленого до виконання ДКС України 21 листопада 2024 року.
При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 1750 грн. Доводів на спростування вказаного розрахунку апеляційна скарга відповідача не містить. 
Апеляційний суд відхиляє посилання апеляційної скарги на висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладені в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 826/17656/16, так як судова практика щодо застосування статі 625 ЦК України та частини першої статті 5 Закону № 4901-VI в разі несвоєчасного виконання підтвердженого рішенням суду грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, сформована Великою Палатою Верховного Суду, в зазначеній вище постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22).
В постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 932/9029/23 (провадження № 61-16072 св 23) зазначено, «що цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками Об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див.: постанови Верховного Суду: від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17, від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02, від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20, провадження № 61-9003св21).
Тобто правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, тому саме вони підлягають застосуванню.
Указане узгоджується з правовими висновками, викладеними в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 09 серпня 2019 року у справі № 910/12968/17 (провадження № 12-120гс19) та в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 квітня 2021 року у справі № 910/11131/19 (пункт 9.27)».
Що ж до посилання скаржника у апеляційній скарзі на пов`язаність виконання судового рішення у справі № 477/3262/23 із наявністю бюджетних асигнувань, то Верховний Суд в постанові від 05 вересня 2024 року у cправі № 910/4317/23 зазначав, що «відсутність коштів у державних органів не є підставою для невиконання грошового зобов`язання, оскільки Конституцією України передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Невиконання судового рішення на користь заявника впродовж тривалого часу є порушенням його прав на справедливий судовий розгляд, закріплений в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Близька за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 06.06.2024 у справі № 910/6595/23 у подібних правовідносинах».
Постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі №757/31372/18-ц, на яку представник ДКС посилається у своїй апеляційній скарзі, не є релевантною до зазначених правовідносин, оскільки у цій постанові, та у справі, що є предметом перегляду, встановлено різні фактичні обставини.
Зокрема, у справі №757/31372/18-ц предметом спору були вимоги визнати незаконною відмову відповідача у відшкодуванні позивачу шкоди, завданої внаслідок незаконного відсторонення його від посади.
Водночас, колегія суддів вважає релевантною до зазначених правовідносин постанову Верховного Суду від 16 квітня 2025 року у справі № 607/9021/22 (провадження № 61-1404 св 24), в якої розглядався позов, в тому числі, до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби в Тернопільській області, про стягнення моральної шкоди, 3 % річних та інфляційних втрат, що пов`язано з простроченням виконання грошового зобов`язання. В цій справі судами встановлено, що ДКС не виконували рішення суду про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду за період з 24 вересня 2022 року по 22 грудня 2023 року.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Доводи апеляційної скарги та зміст судового рішення в оскаржуваній частині не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення суду підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 вересня 2025 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий        І.В. Лівінський 

Судді          Н.О. Тищук

Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складено 21 січня 2026 року.