ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2026 року м. Дніпро Справа № 904/946/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач) 
суддів: Мороза В.Ф., Верхогляд Т.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайфу-Метеор" та Акціонерного товариства "Укртранснафта"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області (суддя Крижний О.М.) від 05.05.2025 р. у справі № 904/946/25

за позовом Акціонерного товариства "Укртранснафта", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайфу-Метеор", м. Дніпро
про стягнення пені та штрафу, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 р. Акціонерне товариство "Укртранснафта" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, у якому просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайфу-Метеор" пеню в розмірі 76 434,40 грн та штраф у розмірі 103 528,37 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № 23-02/135-24 від 17.05.2024 в частині своєчасної поставки товару.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2025 р. у справі № 904/946/25:
- позов задоволено частково;
- стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайфу-Метеор" (49008, м. Дніпро, вул. Макарова, 12Б, ідентифікаційний код 32255159) на користь Акціонерного товариства "Укртранснафта" (01010, м. Київ, вул. Московська, 32/2, ідентифікаційний код 31570412) пеню у розмірі 59 042,70 грн, штраф у розмірі 82 822,70 грн та судовий збір у розмірі 2 386,98 грн;
- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з цим рішенням господарського суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Тайфу-Метеор", в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2025 р. у справі № 904/946/25 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсягу.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач, зокрема, зазначає наступне:
- вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував, що відповідач звільнений від відповідальності за прострочення поставки через дію форс-мажорних обставин, про настання яких відповідач повідомляв позивача та, для підтвердження яких, звертався до Торгово-промислової палати України. На переконання відповідача, до отримання відповіді ТПП про наявність або відсутність форс-мажорних обставин, що унеможливили виконання договірних зобов`язань постачальника у строки, визначені договором, у позивача відсутня правова підстава для стягнення пені та штрафу за прострочення поставки;
- також вважає, що судом першої інстанції не враховано, що у позивача відсутні правові підстави для нарахування пені та штрафу на суму в межах визначеного сторонами толерансу, у зв`язку з чим розрахунок до позову здійснено всупереч положенням законодавства, договору та фактичним обставинам правовідносин;
- стверджує, що позивач прострочив строк, встановлений договором, на прийняття товару, оскільки товар було пред`явлено постачальником покупцю в межах строку на його поставку, а підписання видаткової накладної покупцем відбулось в результаті прострочення ним свого зобов`язання прийняти товар, що виключає відповідальність постачальника за таке прострочення;
- вказує на те, що факт пред`явлення товару покупцю відбувся раніше, ніж факт підписання видаткової накладної покупцем, у зв`язку з чим вважає, що розрахунок пені застосовано позивачем не у відповідності до положень договору та фактичних обставин правовідносин сторін, оскільки факт наступного підписання видаткової накладної покупцем свідчить виключно про перехід права власності на товар та виникнення обов`язків по його оплаті. Отже єдиною вірною датою виконання постачальником обов`язку передати товар покупцю відповідач вважає дату пред`явлення товару у розпорядження покупця;
- стверджує, що окремі відомості видаткових накладних, наявних в матеріалах справи, не збігаються з відомостями фактичних обставин справи, що відображені в ТТН на поставку товару, але при цьому такі відомості мають значення для визначення дати виконання постачальником свого обов`язку та для розрахунку пені та штрафу.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 01.07.2025 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайфу-Метеор" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2025 р. у справі № 904/946/25 у письмовому провадженні без виклику та повідомлення учасників справи.
Також не погодившись з рішенням суду першої інстанції, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Акціонерне товариство "Укртранснафта", в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2025 р. у справі № 904/946/25 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 14 760,67 грн, штрафу в розмірі 20 705,67 грн, судового збору в розмірі 35,42 грн та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства «Укртранснафта» в цій частині задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт, зокрема, зазначає, що суд першої інстанції не мав права застосовувати до спірних правовідносин ст. 233 ГК України, не з`ясувавши всіх обставин, з`ясування яких передбачене згаданою нормою. Так, позивач стверджує, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про неплатоспроможність відповідача, погіршення його фінансового стану та господарської діяльності. Вважає, що судом першої інстанції не враховано того, що неналежне планування своєї діяльності відповідачем не повинно порушувати права інших господарюючих суб`єктів, які належним чином виконують свої обов`язки. Також, на переконання позивача, судом першої інстанції не врахований майновий стан обох сторін та не надано оцінки тому, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.07.2025 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Укртранснафта" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2025 р. у справі № 904/946/25 у письмовому провадженні без виклику та повідомлення учасників справи та приєднано її до спільного розгляду з апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайфу-Метеор".
Акціонерним товариством "Укртранснафта" подано до Центрального апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайфу-Метеор", в якому позивач просить відмовити у її задоволенні.
В обґрунтування своїх заперечень проти доводів апеляційної скарги відповідача позивач, зокрема, зазначає наступне:
- зауважує, що відповідачем не надано Сертифікату про підтвердження форс-мажорних обставин, хоча від моменту повідомлення відповідачем про початок форс-мажорних обставин і, відповідно, зверненням ним до ТПП України, сплив вже значних проміжок часу. До того ж, вказує на те, що обставини, на які посилається відповідач, є такими, що виникли до укладення договору і були відомі йому на момент участі у процедурі закупівлі та укладення договору. Отже, позивач вважає необґрунтованими посилання відповідача на наявність підстав для звільнення його від відповідальності за порушення строків поставки товару;
- вважає необґрунтованими та помилковими судження відповідача щодо зміни суми договору до моменту набрання чинності додатковою угодою № 1, оскільки такі твердження протирічать пункту 14.9 договору, яким визначено, що зміни або розірвання договору вчиняються шляхом укладання додаткових угод та набирають чинності з моменту укладання цих додаткових угод. Крім цього, звертає увагу, що відповідачем не надано контррозрахунку штрафних санкцій;
- вважає помилковим висновок відповідача щодо збігу моменту фактичної доставки товару з моментом приймання товару покупцем, оскільки відповідно до умов договору підписання покупцем видаткових накладних відбувається протягом трьох робочих днів з дати надходження товару.
Товариством з обмеженою відповідальністю "Тайфу-Метеор" було подано до Центрального апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу позивача, згідно з яким відповідач вважає апеляційну скаргу позивача не аргументованою, такою, що не відповідає змісту оскаржуваного рішення, та такою, що фактично зводиться до незгоди з прийнятим рішенням, а тому відповідач просить у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача та наявності підстав для часткового задоволення апеляційної скарги позивача, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 17 травня 2024 року між Акціонерним товариством "Укртранснафта" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тайфу-Метеор" (постачальник) укладено договір поставки № 23-02/135-24 (далі - договір), підписаний ЕЦП сторін (накладені підписи розміщені на останній сторінці договору з додатками, с. 34 договору, протоколи перевірки електронних підписів додаються). Згідно з пунктом 14.4 договору укладений договір є правочином, що виражає волю сторін, складений у формі електронного документа, скріплений кваліфікованими електронними підписами сторін, та згідно зі статтями 205, 207, 208 Цивільного кодексу України, є таким, що вчинений сторонами у письмовій формі.
Відповідно до пункту 1.1 договору постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупця у погоджені сторонами строки магістралі, трубопроводи, труби, обсадні труби, тюбінги та супутні вироби (код 44160000-9 за ДК 021:2015) (UA-2024-04-24-006712-a) (труби сталеві) (далі – "Товар"), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити такий товар.
Загальна сума договору (п. 3.2) становить 2 192 523,17 грн, у тому числі ПДВ – 438 504,63 грн, разом з ПДВ – 2 631 027,80 грн.
Пункт 5.1 договору передбачає, що умови поставки, які встановлюються відповідно до Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів "Інкотермс-2020", місце, умови та строки поставки визначаються в Специфікації до даного договору.
Сторонами підписано Специфікацію до договору, відповідно до якої строк поставки товару протягом 20 календарних днів з дати отримання постачальником письмової заявки від покупця.
Матеріалами справи підтверджується, що 10.06.2024 позивач електронною поштою направив відповідачу заявку про готовність до виконання договору.
Позивач зазначає, що строк для поставки товару – 01 липня 2024 року.
Згідно з п. 5.5 договору приймання товару покупцем (в тому числі кожної частини/партії товару) підтверджується шляхом підписання уповноваженими представниками сторін електронного(-их) первинного(-их) документа(-ів) (видаткової(-их) накладної (-их)).
Пунктом 5.12 договору передбачено, що датою поставки товару (в тому числі кожної частини/партії товару) та моментом отримання покупцем товару (в тому числі кожної частини/партії товару) від постачальника вважається дата підписання електронного (-их) первинного (-их) документа (-ів) (видаткової (-их) накладної (-их)) представником покупця.
На підтвердження поставки товару надано видаткові накладні:
- № 2606.1 від 26.06.2024 на суму 1 152 051,07 грн, яка підписана покупцем 03.07.2024;
- № 0808.1 від 12.08.2024 на суму 1 055 255,04 грн, яка підписана покупцем 13.08.2024;
- № 0909.1 від 09.09.2024 на суму 365 228,92 грн, яка підписана покупцем 11.09.2024.
Згідно з п. 4.2 договору розрахунок за товар здійснюється протягом 30 календарних днів з дати підписання електронного первинного документа (видаткової накладної).
На підтвердження здійснення оплати позивачем надані платіжні інструкції:
- № 0000186638 від 11.10.2024 на суму 365 228,92 грн (оплата за товар поставлений за видатковою накладною № 0909.1 від 09.09.2024);
- № 0000184203 від 11.09.2024 на суму 1 055 255,04 грн (оплата за товар поставлений за видатковою накладною № 0808.1 від 12.08.2024);
- № 0000181138 від 02.08.2024 на суму 1 152 051,07 грн (оплата за товар поставлений за видатковою накладною № 2606.1 від 26.06.2024);
У матеріалах справи містяться листи відповідача: № 129 від 28.06.2024 у якому постачальник просив покупця продовжити строк поставки товару на 40 календарних днів, у зв`язку з тяжким становищем споживання електричної енергії у Дніпропетровській області; № 130 від 28.06.2024, у якому постачальник інформує покупця про наявність форс-мажорних обставин та очікування висновку ТТП України; № 251 від 07.10.2024 та № 399 від 02.12.2024, у яких постачальник повідомляв покупця про те, що звернуся до ТТП України для підтвердження наявності форс-мажорних обставин, проте наразі відповіді не отримав.
Позивач листом № 23-02/6/4898-24 від 02.07.2024 повідомив про відсутність підтвердження об`єктивних причин, які впливають на своєчасне виконання відповідачем умов договору, тому просив виконати зобов`язання за договором у повному обсязі.
Відповідач листами № 159 від 30.07.2024, № 214 від 11.0912024 та № 171 від 19.08.2024 зазначав про поставку товару, однак в результаті цих поставок залишок непоставленого товару не відповідає діапазону визначеному в додатку, а тому відповідач просив зменшити кількість позицій на залишок непоставленого товару за конкретною поставкою, шляхом укладання додаткового угоди.
Відповідно до службової записки № 11-12-00/2/6823/9-24 від 20.08.2024 позивач не заперечував проти укладення додаткової угоди щодо зменшення поставки товару, та пропонував розглянути доцільність укладення додаткової угоди після постачання всіх позицій специфікації договору.
26.09.2024 сторонами підписано додаткову угоду № 1 до договору, у якій п. 3.2 договору викладено в наступній редакції: загальна сума договору становить без ПДВ – 2 146 779,19 грн, крім того ПДВ – 428 755,84 грн, разом з ПДВ – 2 572 535,03 грн.
Позивач зазначає, що всупереч вимогам договору відповідач порушив строки поставки товару за усіма видатковими накладними.
Пунктом 7.1 договору визначено, що при недотриманні постачальником строків поставки, постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі 0,1 % від вартості непоставленого/несвоєчасно поставленого товару, визначеної в заявці покупця, за кожний день прострочення. Нарахування пені здійснюється протягом всього строку порушення зобов`язання.
Якщо прострочення виконання зобов`язань перевищує 30 днів, постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7,0 % від вартості непоставленого/несвоєчасно поставленого товару.
У зв`язку з порушенням відповідачем строків поставки товару позивач нарахував та заявив до стягнення пеню в розмірі 76 434,40 грн та штраф у розмірі 103 528,37 грн.
Позивач звертався до відповідача із претензією № 04-03/118372-24 від 22.11.2024, у якій просив сплатити штрафні санкції. Відповіді на претензію матеріали справи не містять.
Позивач зазначає, що відповідачем у відповідному порядку штрафні санкції у загальному розмірі 179 962,77 грн не сплачені, що і стало причиною виникнення спору.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог, місцевий господарський суд дійшов висновку, що поставка товару була здійснена з порушенням строків, встановлених укладеним між сторонами договором, що є підставою для застосовування до відповідача визначених договором штрафних санкцій. Водночас суд першої інстанції визнав неправомірним нарахування позивачем пені в розмірі 2 631,03 грн за прострочення на 1 день поставки за видатковою накладною № 2606.1 від 26.06.2024, а також визнав за можливе зменшення на 20 % розміру пені та штрафу.
Щодо цих висновків місцевого господарського суду колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. ст. 625, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Судом першої інстанції встановлено, що відносини, що склалися між сторонами за своєю правовою природою регулюються загальними положеннями про договір поставки.
Відповідно до ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору (ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України).
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст. 530 Цивільного кодексу України).
Згідно з ч. 1 ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.
Порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ст. 548 Цивільного кодексу України). Виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно договору неустойкою (штрафом, пенею). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).
Пунктом 5.8 договору передбачено, що покупець протягом 3 робочих днів з дати надходження товару (в тому числі кожної частини/партії товару) за місцем поставки товару перевіряє відповідність товару умовам договору та перевіряє достовірність даних, наведених в електронному первинному документі (видатковій накладній), та за відсутності заперечень щодо відповідності товару умовам договору та відомостям, наведеним в електронному первинному документі (видатковій накладній), уповноважений представник покупця з використанням ресурсів сервісу iDocHUB накладає на електронний первинний документ (видаткову накладну) електронний підпис.
Датою поставки товару (в тому числі кожної частини/партії товару) та моментом отримання покупцем товару (в тому числі кожної частини/партії товару) від постачальника вважається дата підписання електронного первинного документа (видаткової накладної) представником покупця (п. 5.12 договору).
Згідно зі ст.ст. 74, 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).
Як вже було зазначено вище, 10.06.2024 позивач електронною поштою направив відповідачу заявку про готовність до виконання договору. Відповідно до підписаної сторонами Специфікації до договору, строк поставки товару – протягом 20 календарних днів з дати отримання постачальником письмової заявки від покупця. Враховуючи, що 20 день від отриманої постачальником від покупця заявки припадає на вихідний день, то строк поставки товару є таким, що настав 01.07.2024.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач прийняв товар:
- 03.07.2024 за видатковою накладною № 2606.1 від 26.06.2024 на суму 1 152 051,07 грн;
- 13.08.2024 за видатковою накладною № 0808.1 від 12.08.2024 на суму 1 055 255,04 грн;
- 11.09.2024 за видатковою накладною № 09.09.1 від 09.09.2024 на суму 365 228,92 грн.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, видаткову накладну № 2606.1 від 26.06.2024 на суму 1 152 051,07 грн, позивач підписав 03.07.2024, в той час як товарно-транспортною накладною № 2606.1 від 26.06.2024 підтверджується, що товар прибув на підприємство позивача 27.06.2024. Таким чином, відповідно до пункту 5.8. договору, крайнім терміном для підписання позивачем видаткової накладної є 02.07.2024.
Отже поставка товару за видатковою накладною № 2606.1 від 26.06.2024 на суму 1 152 051,07 грн була здійснена з простроченням на 1 день.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що день поставки не рахується в період прострочки, а тому визнав неправомірним нарахування позивачем пені в розмірі 2 631,03 грн.
Однак судова колегія не погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, оскільки цей висновок не ґрунтується ні на нормах матеріального права, ні на правових висновках Верховного Суду, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 2 631,03 грн за прострочення на 1 день поставки за видатковою накладною № 2606.1 від 26.06.2024.
Водночас судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розрахунки пені у розмірі 73 803,37 грн та штрафу у розмірі 103 528,37 грн здійснені позивачем правильно, відповідно оскаржуване рішення в цій частині відповідає нормам матеріального права та обставинам справи. 
Стосовно заперечень відповідача щодо того, що позивач нараховує прострочення з розрахунку повної вартості товару без врахування зменшення (толерансу) загальної ціни договору, визначеної у додатковій угоді № 1 від 26.09.2024, судом першої інстанції зазначено, що дійсно сторонами зменшено загальну вартість товару, який підлягає поставці за цим договором. Проте таку угоду сторонами підписано 26.09.2024, у той час як поставка останньої партії товару здійснена 11.09.2024.
Так, пунктом 14.9 договору визначено, що зміни або розірвання договору вчиняються шляхом укладання додаткових угод та набирають чинності з моменту укладання цих угод, окрім випадків, передбачених договором.
Отже судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що сторонами зменшено ціну договору після виконання зобов`язання, а тому нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання здійснюється на вартість товару, поставку якого здійснено з простроченням.
Заперечення відповідача в частині того, що підписання видаткової накладної покупцем відбулося в результаті прострочення ним свого зобов`язання прийняти товар спростовуються наданими позивачем доказами, зокрема, актом перевірки товару відповідності від 12.08.2024, а також відповідач сам підтвердив, що самостійно змінив дату видаткової накладної. До того ж за наведеною накладною не було прострочення зі сторони покупця у прийнятті товару.
Стосовно форс-мажорних обставин, про які відповідач зазначає у апеляційній скарзі, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків, згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт та ситуації, що з ним пов`язані (включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, ембарго, діями іноземного ворога): загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибухи, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані положеннями відповідних рішень або актами державних органів влади, закриття морських проток, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також обставини, викликані винятковими погодними умовами чи стихійним лихом - епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха, тощо (ч. 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України").
Відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України", Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.
Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Також згідно з положеннями ст. 218 Господарського кодексу України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
Відповідач вказує, що листами від 28.06.2024 року вих. № 129, 130 повідомив позивача про настання форс-мажорних обставини згідно з п. 9.5 договору та що звертається до Торгово-промислової палати України для підтвердження наявності обставин непереборної сили (форс-мажору), про результат якого буде одразу повідомлено покупцю після отримання, у зв`язку з чим просив продовжити строк поставки труб сталевих згідно умов договору № 23-02/135-24 від 17.05.2024 ще на 40 календарних днів, у зв`язку із тяжким становищем та обмеженням споживання електричної енергії у Дніпропетровській області.
Згідно з п. 9.1 договору сторона звільняється від визначеної цим договором та (або) чинним в Україні законодавством відповідальності за порушення договору, якщо вона доведе, що таке порушення сталося внаслідок дії обставин непереборної сили (форс-мажору), визначених у цьому договорі, за умови, що настання таких обставин засвідчено у визначеному цим договором та/або законом порядку.
Пунктом 9.4 договору передбачено, що сторона, що має намір посилатися на обставини непереборної сили (форс-мажор), зобов`язана невідкладно, але не пізніше 5 (п`яти) календарних днів із дня настання таких обставин та їхнього впливу на можливість виконання зобов`язань за договором, письмово повідомити про це іншу сторону. Згідно з п. 9.4.2 договору повідомлення та інші документи, що надійшли від сторони, яка перебуває під впливом обставин непереборної сили (форс-мажору), засобами миттєвого зв`язку (телеграма, факсограма, електронна пошта тощо), мають силу оригіналів до моменту отримання іншою Стороною оригінальних примірників зазначених документів.
Відповідно до п. 9.7 договору, обставини непереборної сили (форс-мажор) автоматично продовжують строк виконання зобов`язань та строк дії цього договору на строк дії таких обставин.
Відповідач повторно повідомив позивача листом від 07.10.2024 вих. № 251, що звернувся до Торгово-промислової палати України (ТПП України) для підтвердження наявності обставин непереборної сили (форс-мажору).
Проте, сертифікату про підтвердження наявності форс-мажорних обставин щодо унеможливили виконання зобов`язань за спірним договором до матеріалів справи не подав.
У постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі № 913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них, як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.
Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.
Відповідно до Висновку Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеному у постанові від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначає, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.
Воєнний стан на території України не означає, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів впливу саме воєнного стану на можливість виконання зобов`язань за договором. 
Отже судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем у цій справі не доведено наявність підстав для звільнення його від відповідальності за прострочення господарського зобов`язання.
Стосовно доводів позивача, викладених в його апеляційній скарзі, щодо оскарження рішення суду першої інстанції в частині зменшення розміру пені та штрафу на 20 %, судова колегія зазначає таке.
Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Частина 3 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.
При цьому судова колегія наголошує, що неустойка має па меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.
Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21).
Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити
Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20 (Провадження № 14-224цс21) з посиланням на висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) (пункт 8.24) та від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) (пункт 85).
Положеннями статті 3 ЦК України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї статті ЦК України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.
Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність – це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості.
А тому, в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності, може бути застосований також закріплений законодавцем у статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.
Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).
За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу па правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до Договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
Наведені висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.
Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17(911/2223/20).
З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18).
При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19).
При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).
У вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердження та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя етапі 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.
Крім цього категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).
Зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.
При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора – стаття 616 ЦК України тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
При вирішенні спорів про стягнення неустойки судам належить відмежовувати вирішення питання про зменшення розміру неустойки від вирішення питання про її необґрунтованість (повністю або в частині) внаслідок невідповідності розміру неустойки вимогам закону – зокрема у разі, якщо за порушення умов зобов`язання застосовується неустойка, розмір якої має імперативний характер (встановлений законом) (частина друга статті 231 ГК України).
Таким чином, у разі зменшення розміру неустойки суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову (та відмову у задоволенні решти вимог - щодо частини, на яку неустойку зменшено), тоді як у разі необґрунтованості розміру неустойки (повністю або частково), суд може ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову повністю або частково, в залежності від розміру необґрунтованої частини неустойки.
Також відмінність полягає у мотивах суду при прийнятті відповідного рішення, яке мотивується або зменшенням розміру неустойки або її необґрунтованістю в повному обсязі або в частині суми.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої 551 ЦК України, тобто у межах судового розгляду.
Отже, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлює зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. 
Наведена вище правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22.
З обставин справи та наданих доказів вбачається неналежне виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки № 23-02/135-24 від 17.05.2024 в частині своєчасної поставки товару.
У зв`язку з цим порушенням позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача пені та штрафу, які частково визнані судом обґрунтованими.
Водночас судом першої інстанції прийнято до уваги пояснення відповідача щодо причин прострочення поставки товару та враховано, що прострочення виконання зобов`язання було незначним (у більшості затримка в межах місяця).
За таких обставин судова колегія вважає, що місцевий господарський суд дійшов правомірного та обґрунтованого висновку про можливість зменшення розміру пені та штрафу на 20 %, що становитиме 59 042,70 грн – пеня та 82 822,70 грн – штраф, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
З урахуванням усього вищенаведеного, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача є безпідставними та не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, а тому підстави, передбачені ст. 277 ГПК України, для задоволення апеляційної скарги відповідача та скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2025 р. у цій справі в оскаржуваній відповідачем частині відсутні. 
Також судова колегія вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача в частині оскарження рішення суду першої інстанції про зменшення розміру пені та штрафу на 20 %, а тому й відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги позивача та скасування оскаржуваного рішення в цій частині. 
Водночас судова колегія відзначає, що доводи апеляційної скарги позивача в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 2 631,03 грн за прострочення на 1 день поставки за видатковою накладною № 2606.1 від 26.06.2024 знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду справи, а тому рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2025 р. у справі № 904/946/25 в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову у відповідній частині.
Згідно зі ст. 129 ГПК України та виходячи з результатів розгляду апеляційних скарг судові витрати по сплаті відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 633,60 грн слід покласти на останнього, судові витрати по сплаті позивачем судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 269,55 грн слід покласти на відповідача, а у розмірі 3 364,05 грн – на позивача.
З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайфу-Метеор" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2025р. у справі № 904/946/25 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртранснафта" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2025 р. у справі № 904/946/25 – задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2025 р. у справі № 904/946/25 – скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 2 631,03 грн за прострочення на 1 день поставки за видатковою накладною № 2606.1 від 26.06.2024.
Ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайфу-Метеор" (49008, м. Дніпро, вул. Макарова, 12Б, ідентифікаційний код 32255159) на користь Акціонерного товариства "Укртранснафта" (01010, м. Київ, вул. Московська, 32/2, ідентифікаційний код 31570412) пеню у розмірі 2 631,03 грн та судовий збір у розмірі 35,42 грн.
В решті рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2025 р. у справі № 904/946/25 – залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайфу-Метеор" (49008, м. Дніпро, вул. Макарова, 12Б, ідентифікаційний код 32255159) на користь Акціонерного товариства "Укртранснафта" (01010, м. Київ, вул. Московська, 32/2, ідентифікаційний код 31570412) 269,55 грн судового збору, сплаченого за подання за подання апеляційної скарги.
Видачу наказів, на виконання даної постанови, у відповідності до ст. 327 ГПК України доручити Господарському суду Дніпропетровської області.
Судовий збір у розмірі 3 633,60 грн, сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Тайфу-Метеор".
Судовий збір у розмірі 3 364,05 грн, сплачений позивачем за подання апеляційної скарги, покласти на Акціонерне товариство "Укртранснафта".
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право на касаційне оскарження постанови та строк оскарження встановлені ст.ст. 287, 288 ГПК України. 

Головуючий суддя А.Є. Чередко 

Суддя В.Ф. Мороз

Суддя Т.А. Верхогляд