ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року
м. Київ
справа № 369/491/25
провадження № 51-3518км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 
ОСОБА_8 , 
засудженого ОСОБА_9 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_6 , на вироки Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 лютого 2025 року та Київського апеляційного суду від 05 червня 2025 рокуу кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024111410000091, за обвинуваченням
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сміли Черкаської області, жителя АДРЕСА_1 ,
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки 
м. Черкас, жительки 
АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 194 Кримінального кодексу України(далі - КК). 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 лютого 2025 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 194 КК, 
та призначено йому покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 28 ч. 1 
ст. 114-1 КК - на строк 5 років; за ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 194 КК - на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_9 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Відповідно до ст. 75 КК ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 роки і покладено на нього низку обов`язків, передбачених ст. 76 КК. 
Вирішено питання щодо: запобіжного заходу; зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання; речових доказів; процесуальних витрат; скасування арешту майна.
Згідно із цим вироком також засуджено ОСОБА_10 , судові рішення щодо якої в касаційному порядку не оскаржено.
За встановлених у вироку обставин ОСОБА_9 визнано винуватим 
у перешкоджанні законній діяльності Збройних Сил України в особливий період, вчиненому за попередньою змовою групою осіб (ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК) 
та в умисному знищенні чужого майна, вчиненому шляхом підпалу, за попередньою змовою групою осіб (ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 194 КК).
Так, у невстановлені спосіб, місці та час, але не пізніше 28 липня 2024 року, невстановлена особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, зв`язалася з ОСОБА_10 та ОСОБА_9 і запропонувала за грошову винагороду здійснити підпали транспортних засобів Збройних Сил України, на що вони погодилися, обумовивши спільне вчинення діянь, спрямованих на перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України в особливий період шляхом підпалу автомобілів, якими користуються військовослужбовці.
Надалі ОСОБА_9 , виконуючи спільний злочинний умисел, усвідомлюючи характер злочинного діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки 
та свідомо бажаючи їх настання, з метою перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України в особливий період, з корисливих мотивів, перебуваючи 
біля автомобіля «Volkswagen Transporter», р. н. НОМЕР_1 , за адресою: 
вул. Петропавлівська, 12, с. Петропавлівська Борщагівка, Київська область, діючи умисно, 29 липня 2024 року приблизно о 01:16, використовуючи раніше придбаний бензин-розчинник «Уайт-спірит», облив ним передню частину зазначеного транспортного засобу та підпалив його, внаслідок чого автомобіль було знищено.
У цей час, на виконання спільного злочинного умислу, ОСОБА_10 , використовуючи мобільний телефон «Xiaomi Redmi 9», здійснила відеозапис підпалу автомобіля.
Крім того, 29 липня 2024 року приблизно о 02:51, продовжуючи спільний злочинний умисел, усвідомлюючи характер злочинного діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та свідомо бажаючи їх настання, з метою перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України в особливий період, з корисливих мотивів, перебуваючи біля автомобілів «Mercedes-Benz Vіto», р. н. НОМЕР_2 , 
та «Volvo XC90», р. н. НОМЕР_3 , за адресою: вул. Ярослава Мудрого, 60, 
с. Петропавлівська Борщагівка, Київська область, ОСОБА_9 , використовуючи раніше придбаний бензин-розчинник «Уайт-спірит», облив ним передню частину зазначених транспортних засобів та підпалив їх, внаслідок чого автомобілі технічно знищені.
У цей час, на виконання спільного злочинного умислу, ОСОБА_10 , використовуючи мобільний телефон «Xiaomi Redmi 9», здійснила відеозапис підпалів указаних вище транспортних засобів.
Надалі ОСОБА_10 у невстановленому місці 29 липня 2024 року приблизно 
о 10:53, використовуючи власний акаунт « ОСОБА_11 » у месенджері «Telegram», надіслала невстановленій особі, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, інформацію про підпал транспортних засобів військових.
Того ж дня приблизно о 13:15 невстановлена особа, матеріали щодо якої виділено 
в окреме провадження, діючи за попередньою домовленістю стосовно 
оплати вчинених підпалів транспортних засобів Збройних Сил України, переказала 
на банківську картку АТ КБ «ПриватБанк», реквізити якої попередньо їй 
надала ОСОБА_10 , кошти в сумі 20 000 грн, якими ОСОБА_9 
та ОСОБА_10 розпорядилися на власний розсуд.
Вироком Київського апеляційного суду від 05 червня 2025 року скасовано вирок 
районного суду в частині призначення покарання та ухвалено в цій частині новий, яким, зокрема, призначено ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі: 
за ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК - на строк 5 років; за ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 194 КК - на строк 5 років 6 місяців. На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
Вирішено питання щодо початку строку відбування покарання та зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання.
В іншій частині вирок залишено без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону й невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування доводів про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого зазначає, що суд апеляційної інстанції, призначаючи покарання, не врахував приписів кримінального й кримінального процесуального законів, молодого віку засудженого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, адміністративних правопорушень не вчиняв, а також відсутності обтяжуючих покарання обставин.
Щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону зазначає, що за вироками районного й апеляційного судів, крім іншого, встановлено, 
що ОСОБА_9 не перебуває на спеціальному обліку. Водночас згідно 
з тимчасовим посвідченням військовозобов`язаного від 02 березня 2020 року 
ЧК № 1040 у ОСОБА_9 розумова відсталість легкого ступеня з мінімальними поведінковими порушеннями, що передбачає перебування на лікуванні 
в психіатричній лікарні. Однак усупереч приписам ст. 509 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у кримінальному провадженні 
не призначено та не проведено психіатричної експертизи.
З огляду на викладене сторона захисту вважає, що призначене засудженому апеляційним судом покарання є занадто суворим.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 , надавши відповідні пояснення, підтримав касаційну скаргу у повному обсязі. 
Захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_9 вважали, що касаційна скарга захисника ОСОБА_6 підлягає задоволенню. 
Захисник засудженої ОСОБА_12 - адвокат ОСОБА_8 покладався на розсуд суду.
Прокурор ОСОБА_5 заперечила щодо задоволення касаційної скарги захисника.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені 
у касаційній скарзі, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені 
в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновку суду про доведеність винуватості  ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених 
та перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації його діянь за ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 та ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 194 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень в цій частині захисник не оскаржує.
Щодо доводів захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_9 покарання тяжкості кримінального правопорушення і його особі через суворість Верховний Суд зазначає таке.
Частиною 1 ст. 420 КПКустановлено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Водночас за приписами ч. 1 ст. 421 КПКобвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Відповідно до статей 404, 407 КПКапеляційний суд переглядає судові рішення 
в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення 
з урахуванням вимог ст. 409 КПК.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, 
що апеляційний суд дотримався цих вимог закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Положеннями ч. 1 ст. 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків встановлених цим Кодексом, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Згідно з приписами ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків передбачених цим Кодексом, під час призначення покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК ухвалює рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.
Водночас дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема положень статей 69, 75 КК.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Повертаючись до обставин цієї справи, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції під час призначення ОСОБА_9 покарання врахував характер 
і ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які, відповідно до 
ст. 12 КК, належать до тяжких злочинів, особу засудженого, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, вчинив протиправні діяння у молодому віці, не перебуває на спеціальних обліках, у місці попереднього ув`язнення отримав посередню характеристику. Також, враховано обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття та відсутність обставин, що його обтяжують. 
Крім того, районний суд, пославшись на поведінку засудженого в суді, відверте 
та щире розкаяння ОСОБА_9 , відсутність судимостей та не втрачену, 
на переконання цього суду, можливість побудувати стійкі соціальні зв`язки, вважав, що виправлення ОСОБА_9 можливе без його ізоляції від суспільства, 
у зв`язку з чим застосував положення статей 75, 76 КК, звільнив його від відбування призначеного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку 
на 2 роки.
Прокурор не погодилася з вироком районного суду і подала апеляційну скаргу. У ній, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного, зокрема, ОСОБА_9 покарання тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та особі засудженого через м`якість, просила скасувати вирок суду першої інстанції 
та ухвалити новий, яким призначити йому на підставі ч. 1 ст. 70 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Апеляційний суд частково погодився з доводами сторони обвинувачення і скасував вирок районного суду в частині визначення заходу примусу, обравши такий, що належить відбувати реально. На підставі ч. 1 ст. 70 КК призначив ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
В обґрунтування такого рішення апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про призначення ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та про його звільнення від відбування цього покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчинених засудженим кримінальних правопорушень, які мають підвищену суспільну небезпеку. Зокрема, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК, належить до злочинів проти основ національної безпеки України, 
а відповідне діяння вчинене ОСОБА_9 в умовах триваючої збройної агресії Російської Федерації проти України.
Також суд апеляційної інстанції взяв до уваги й те, що автомобіль «Volkswagen Transporter», р. н. НОМЕР_1 , перебував у користуванні водія-санітара відділення забезпечення медичної роботи військової частини НОМЕР_4 ( НОМЕР_5 окремої штурмової бригади Збройних Сил України), військовослужбовці якої з перших днів повномасштабного вторгнення брали активну участь в обороні держави.
Також, суд апеляційної інстанції звернув увагу, що, зокрема, ОСОБА_9 вчинив, крім іншого, злочин, передбачений ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 194 КК, який належить до кримінальних правопорушень проти власності, та який полягав у підпалі лише 
в одну ніч трьох автомобілів, у використанні яких Збройними Силами України засуджений був упевнений, оскільки вони мали відповідне маскувальне забарвлення, та внаслідок якого завдано матеріальної шкоди на загальну суму 1 118 458, 48 грн, яка не відшкодована.
Крім того, колегія суддів слушно зауважила, що місцевий суд не врахував вчинення ОСОБА_9 протиправних діянь за попередньою змовою групою осіб.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що призначене районним судом остаточне покарання ОСОБА_9 (на підставі ч. 1 ст. 70 КК) у виді 
позбавлення волі на строк 5 років є несправедливим через м?якість та не відповідає приписам статей 50, 65 КК. 
Крім того, апеляційний суд зазначив, що осуд засудженим своїх протиправних діянь жодним чином не знижує суспільної небезпеки вчинених злочинів та не спростовує завдані такими діяннями збитки, а тому дійшов висновку про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 75 КК), тобто неправильне звільнення від відбування покарання з випробуванням, як наслідок невідповідність призначеного ОСОБА_9 судом першої інстанції покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого, яке за своїм видом 
і розміром є явно несправедливим через м`якість. У зв`язку з цим призначив ОСОБА_9 остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
З урахуванням наведеного Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції 
не порушив загальних засад призначення покарання, установлених КК, і дійшов обґрунтованого висновку про те, що під час призначення засудженому покарання суд першої інстанції неправильно застосував положення ст. 75 КК.
Верховний Суд зазначає, що дані про особу засудженого, на яких акцентує захисник у касаційній скарзі, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання, 
не є безумовними і достатніми для зміни чи скасування вироку апеляційного суду, який обґрунтовано врахував їх під час призначення покарання за інкриміновані йому злочини та призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
З огляду на викладене, покарання, призначене ОСОБА_9 за результатами апеляційного розгляду, є справедливим, співмірним характеру вчинених діянь, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Доводи ж захисника, наведені в касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків, викладених в оскарженому судовому рішенні, і не містять вагомих аргументів про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого унаслідок суворості чи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності й обґрунтованості вироку апеляційного суду. 
Щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону судами першої та апеляційної інстанцій через непроведення психіатричної експертизи ОСОБА_9 . 
Доводи захисника про те, що у порушення приписів ст. 509 КПК у кримінальному провадженні не призначено та не проведено психіатричної експертизи 
ОСОБА_9 є неспроможними.
Так, приписами ч. 1 ст. 509 КПК передбачено, що слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані залучити експерта (експертів) для проведення психіатричної експертизи у разі, якщо під час кримінального провадження будуть встановлені обставини, які дають підстави вважати, що особа під час вчинення суспільно небезпечного діяння була в неосудному або обмежено осудному стані або вчинила кримінальне правопорушення в осудному стані, але після його вчинення захворіла на психічну хворобу, яка позбавляє її можливості усвідомлювати свої дії або керувати ними. Такими обставинами, зокрема, є: 1) наявність згідно з медичним документом у особи розладу психічної діяльності або психічного захворювання; 2) поведінка особи під час вчинення суспільно небезпечного діяння або після нього була 
або є неадекватною (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті тощо). 
Згідно з матеріалами кримінального провадження ОСОБА_9 не перебуває 
на обліках у психіатра та нарколога. Будь-які медичні документи, які би підтверджували наявність у засудженого психічних розладів у матеріалах кримінального провадження відсутні.
Крім того, сторона захисту під час досудового слідства, судового та апеляційного розглядів не порушувала питання про проведення стосовно ОСОБА_9 експертизи з метою з`ясування його психічного стану і не надавала медичних документів щодо наявності у засудженого розладу психічної діяльності або психічного захворювання чи доказів його звернення до медичної установи 
зі скаргами, які би свідчили про наявність підстав для призначення експертизи. 
Водночас копія тимчасового посвідчення військовозобов`язаного НОМЕР_6 , долучена захисником на підтвердження доводів касаційної скарги щодо психічного захворювання ОСОБА_9 , не є медичним документом.
З технічних записів судових засідань в місцевому й апеляційному судах вбачається, що ОСОБА_9 , крім іншого, надає відповіді на запитання учасників судового розгляду й суду та послідовно розповідає про обставини вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Будь-яких підстав вважати його поведінку такою, яка би викликала сумніви у його осудності з цих записів не вбачається. 
З огляду на викладене, у касаційній скарзі захисника не наведено обґрунтованих тверджень щодо наявності передбачених законом підстав для проведення відповідної експертизи ОСОБА_9 .
Отже, кримінальне провадження стосовно ОСОБА_9 розглянуто 
з додержанням вимог кримінального процесуального закону, а оскаржені вирок апеляційного суду та вирок місцевого суду, з урахуванням змін, унесених судом апеляційної інстанції, відповідають приписам статей 370, 374, 407, 420 КПК, 
є законними, обґрунтованими і вмотивованими.
Зважаючи на те, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, колегія суддів не встановила, закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно і призначене покарання відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого, касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а вироки районного та апеляційного судів щодо ОСОБА_9 - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вироки Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 лютого 2025 року 
та Київського апеляційного суду від 05 червня 2025 року стосовно  ОСОБА_9  - без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3