23.12.25
22-ц/812/2197/25
Провадження № 22-ц/812/2143/25 Суддя першої інстанції Чернявська Я. А.
Провадження № 22-ц/812/2197/25 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

23 грудня 2025 року м. Миколаїв Справа № 488/2325/25
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця ОСОБА_2 , на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2025 року, повне судове рішення складено 26 вересня 2025 року, та за апеляційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області на додаткове рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Чернявської Я.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом  ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

05 червня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – ІНФОРМАЦІЯ_2 ), Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди.
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 має фармацевтичну освіту, навчається на другому фармацевтичному факультеті Запорізького державного медико-фармацевтичного університету та працює на посаді фармацевта в ТОВ «Подорожник Миколаїв». Перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 .
17 жовтня 2024 року посадовою особою ІНФОРМАЦІЯ_3 майором ОСОБА_3 на підставі статті 235 КУпАП складено адміністративний протокол № 328/2024, в якому зафіксовано, що позивач у період з 18 травня 2024 року до дати складання протоколу не з`явилася до РТЦК та СП за місцем проживання з метою взяття на військовий облік, чим, на думку органу, порушила вимоги частину 2 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та підпункт 1 пункту 1 додатку 2 до Порядку ведення військового обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487.
21 жовтня 2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 підполковником ОСОБА_4 винесено постанову № 328/2024 про накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 грн за частиною 3 статті 210 КУпАП.
Позивачка оскаржила вказану постанову в судовому порядку. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2025 року рішення суду першої інстанції скасовано, а позовні вимоги позивачки задоволено. Постанову ІНФОРМАЦІЯ_3 № 328/2024 було скасовано, провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито.
Однак, внаслідок скасування постанови, сплачений позивачкою штраф у сумі 17 000 грн утримується державою без правової підстави.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з Державного бюджету України на її користь 7 000 грн в якості відшкодування моральної шкоди. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 17 000 грн безпідставно набутих коштів.
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 200 грн.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 17 000 грн.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 1 937.92 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що П`ятим апеляційним адміністративним судом в постанові від 15 січня 2025 року встановлено незаконність притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210 КУпАП.
У зв`язку із скасуванням постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, сплачений ОСОБА_1 штраф у розмірі 17 000 грн набув статусу коштів, що безпідставно утримуються державним бюджетом без правової підстави. Незважаючи на звернення позивачки з вимогою повернення цих коштів, відповідні органи не вжили заходів щодо їх повернення.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує обставини справи, характер та обсяг душевних страждань, яких зазнала позивачка внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, що було встановлено судом апеляційної інстанції. Суд бере до уваги тривалість адміністративного провадження, необхідність сплати значної суми штрафу, залучення адвоката для захисту своїх прав, вплив ситуації на психологічний стан позивачки, її репутацію в трудовому колективі, а також переживання, пов`язані з відновленням її прав та доброго імені. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що справедливою та обґрунтованою компенсацією моральної шкоди у даній справі є сума в розмірі 200 грн.
Додатковим рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2025 року стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.
Додаткове рішення мотивовано тим, що з урахуванням складності справи, обсягом виконаних робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, ціною позову, а також враховуючи положення статті 141 ЦПК України і те, що позовні вимоги позивачки було задоволено, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення заяви представника позивачки та ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу.
Не погодившись з рішення суду, в частині розміру стягнутої моральної шкоди, ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця – ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду змінити в частині стягнення моральної шкоди, змінивши мотивувальну частину рішення з цього приводу та змінивши резолютивну частину рішення, де вказати про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 7 000 грн. У іншій частині рішення суду залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції необґрунтовано зменшив розмір заявленої до стягнення моральної шкоди з 7 000 грн до 200 грн.
При цьому, зі змісту судового рішення вбачається, що суд першої інстанції враховував обставини справи, характер та обсяг душевних страждань, яких зазнала позивачка внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, що було встановлено судом апеляційної інстанції. 
Визначений до стягнення судом першої інстанції розмір моральної шкоди у розмірі 200 грн є явно заниженим, непропорційним до обставин справи, є не розумним та неспівмірним, таким, що не відповідає принципу справедливості.
Наведені в позовній заяві моральні страждання та незручності позивачки перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із діями ІНФОРМАЦІЯ_3 з незаконного притягнення її до адміністративної відповідальності
Керуючись принципами розумності, виваженості та справедливості, розмір компенсації за завдану позивачці моральну шкоду все ж таки має складати 7 000 грн, що буде справедливою сатисфакцією за очевидно протиправні чи навіть свавільні дії уповноважених осіб ІНФОРМАЦІЯ_3 з прийняття неправомірного рішення про притягнення її до адміністративної відповідальності.
Зазначений розмір відшкодування цілком буде відповідати характеру завданої шкоди, глибині душевних страждань позивачки та наслідкам, які настали для позивачки, в результаті прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно позивачки у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративних правопорушень.
Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області надало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
В своєму відзиві відповідач зазначав, що не погоджується із доводами, викладеними в апеляційній скарзі, вважає їх необґрунтованими та безпідставними й заперечує проти її задоволення.
За результатами розгляду протоколу про адміністративне правопорушення, судом апеляційної інстанції винесено постанову, якою провадження по справі про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності закрито, що є достатньою моральною сатисфакцією у даній ситуації. Жодні заходи примусу зі сторони Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області до позивачки не застосовувались, а відтак позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є незаконними та не підлягають задоволенню.
ІНФОРМАЦІЯ_2 надало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
У відзиві відповідач зазначав, що вважає твердження позивачки про нанесення їй моральної шкоди ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що не відповідає дійсності. 
Позивачка не надала жодних підтверджень приниження її честі та гідності, а також репутації перед знайомими, друзями та родичами, та як винесена постанова про притягнення до адміністративної відповідальності негативно вплинула на професійну репутацію позивачки та на якість її навчання, зокрема не обґрунтувала вину відповідача у заподіянні моральної шкоди. 
Просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити та рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Не погодившись з додатковим рішенням, Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області подало апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм процесуального права просило додаткове рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при винесенні додаткового рішення обрано спосіб стягнення витрат на правничу допомогу, що суперечить приписам ЦПК України.
Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного додаткового рішення, взагалі не врахував позицію Головного управління, викладену у запереченні на заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу. 
Представник позивачки надала до місцевого суду лише договір про надання правничої допомоги, який встановлює загальні види представницьких послуг, які можуть бути надані адвокатом без прив`язки до конкретної справи, додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги від 05 червня 2025 року, акт приймання-передачі до договору про надання правничої допомоги від 05 червня 2025 року без конкретизації самих послуг, які були надані адвокатом у справі № 488/2325/25, лише вказано, що адвокат надав, а клієнт прийняв послуги: з представництва інтересів клієнта у суді першої інстанції по справі про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди.
Але по справі відбулося лише одне судове засідання та інтереси позивачки представляв ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції), а не адвокат Кєєр О.С., з якою заключний договір про надання правничої допомоги.
Суд у додатковому рішенні зазначає, що позовні вимоги позивачки було задоволено, але у позовній заяві позивачка просила стягнути з Державного бюджету України на її користь 7 000 грн в якості відшкодування моральної шкоди, в той час як суд в своєму рішенні стягнув моральну шкоду в розмірі 200 грн. 
Суд в своєму рішенні вказує на суб`єкта винного у заподіюванні шкоди позивачці – ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Більш того, представниця позивачки в заяві про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу просить стягнути їх з ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Однак суд першої інстанції не ухвалив рішення про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_3 витрат на професійну правничу допомогу, натомість без жодної правової підстави стягнув вказані витрати з Державного бюджету України, не обґрунтувавши це та проігнорувавши заперечення Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області.
Судове рішення про стягнення коштів, без встановлених бюджетних призначень законом про Державний бюджет України на відповідний рік, не може бути виконано. 
Корабельний районний суд м. Миколаєва при винесенні додаткового рішення не врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі № 317/2638/24.
Разом із тим, Головне управління вважає, що відповідні витрати на правову допомогу повинні бути стягнуті саме з суб`єкта, у зв`язку з протиправними діями якого подано позовну заяву, про що і просила представниця позивачки у своїй заяві.
ОСОБА_1 , в інтересах якої діла її представниця – ОСОБА_2 , подала відзив на апеляційну скаргу.
У відзиві позивачка зазначала, що умовами додаткової угоди до договору, сторони належним чином визначили, що адвокатка надає позивачці послуги з представництва інтересів клієнта у суді першої інстанції по справі про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди з ІНФОРМАЦІЯ_3 , вартість таких послуг є фіксованою (незалежно від досягнутого результату та кількості витраченого адвокаткою часу) і становить 7 000 грн.
Саме адвокатка Кєєр О.С. подавала позовну заяву у цій справі в інтересах позивачки і діяла за ордером, виданим за договором про надання правничої допомоги від 05 червня 2025 року. Інші подібні справи були відсутні у проваджені Корабельного районного суду м. Миколаєва, що б давало підстави для сумнівів про те, що адвокатка Кєєр О.С. надавала позивачці правову допомогу у іншій справі, а ніж по справі № 488/2325/25.
Участь іншого адвоката (Ганги Д.Г.) у першому судовому засіданні по справі у режимі відеоконференції жодним чином не спростовує обсяг наданої адвокаткою Кєєр О.С. правової допомоги позивачці, яка фактично полягала у ознайомленні з наявними доказами, формулюванням правової позиції, підготовкою та подачею до суду відповідного позову.
Не має правового значення формулювання резолютивної частини додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу «з Державного бюджету України» чи «з ІНФОРМАЦІЯ_3 за рахунок бюджетних асигнувань», адже врешті-решт списання грошових коштів все одно відбувається за рахунок коштів державного бюджету.
При цьому, формулювання про стягнення витрат на правову допомогу «з Державного бюджету України» зовсім не свідчить про те, що апелянт, як відповідач відповідає за дії іншого відповідача. 
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Між тим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права ( частина 4 статті 367 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 17 жовтня 2024 року начальником відділення військового обліку та бронювання ІНФОРМАЦІЯ_3 майором ОСОБА_3 , на підставі статті 235 КУпАП, було складено протокол № 328/2024 про адміністративне правопорушення. 
У протоколі зазначено, що ОСОБА_1 в період з 18 травня 2024 року по день складання протоколу не зверталася до ІНФОРМАЦІЯ_3 за місцем проживання з метою взяття на військовий облік, чим порушила вимоги частини 2 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та підпункт 1 пункту 1 Додатку 2 до Порядку ведення військового обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487. На підставі викладеного, в її діях вбачалося правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210 КУпАП, вчинене в умовах особливого періоду.
21 жовтня 2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 підполковником ОСОБА_4 винесено постанову № 328/2024, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення за частиною 3 статті 210 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 грн.
ОСОБА_1 сплатила зазначену суму штрафу відповідно до реквізитів, вказаних у постанові. Однак, не погодившись з притягненням до адміністративної відповідальності, звернулась до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом про визнання протиправною та скасування зазначеної постанови, а також про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2024 року у справі № 488/4973/24 у задоволенні позову було відмовлено.
Однак, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2025 року у справі № 488/4973/24 апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено, рішення суду першої інстанції – скасовано, ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги задоволено повністю. Постанову ІНФОРМАЦІЯ_3 № 328/2024 від 21 жовтня 2024 року визнано протиправною та скасовано, а провадження у справі про адміністративне правопорушення – закрито.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд дійшов таких висновків.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У цій справі позивачка, звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, що спричинена неправомірними діями ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо притягнення до адміністративної відповідальності  та безпідставно набутих коштів, сплачених як штраф за вчинене правопорушення, відповідачем у справі визначила  ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, як орган, що займається списанням коштів з Державного бюджету України.
Суд першої інстанції розглянув справу по суті та задовольнив частково позовні вимоги. 
Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільну процесуальну дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина 1 статті 47 ЦПК України).
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача, відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.
Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 ЦК України).
Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до Єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (частина 1статті 89 ЦК України).
Філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза місцем її знаходження та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення (частини 1-3 статті 95 ЦК України).
Ураховуючи цивільно-правове становище філій та представництв, недопустимою є самостійна і безпосередня участь відокремлених підрозділів у певних процесуальних відносинах, оскільки це суперечить цивільно-правовій природі відокремленого підрозділу як складової частини юридичної особи, що його створила.
Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 760/32455/19 зроблено висновок про те, що філії та представництва, які не є юридичними особам, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже, неможливістю вирішення цивільного спору. З урахуванням цивільно-правового статусу філій та представництв недопустимою є участь відокремлених підрозділів у певних процесуальних відносинах, оскільки це суперечить цивільно-правовій природі відокремленого підрозділу як складової частини юридичної особи, що його створила.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 9 лютого 2022 року у справі № 607/4090/21, від 9 лютого 2022 року у справі № 213/4206/19, від 7 липня 2021 року у справі № 712/13066/18, від 10 листопада 2021 року у справі № 552/2889/20, що свідчить про сталість судової практики при вирішенні питання процесуального статусу філії чи представництва у справі.
Як встановлено із джерела Інтернет ресурсу, а саме, офіційного сайту Сил територіальної оборони ЗСУ, що перебуває у загальному доступі, ІНФОРМАЦІЯ_4 — це територіальний орган військового управління Збройних сил України, до складу якого входять відокремлені структурні підрозділи: ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .
Відповідно до пункту 7 Положення «Про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства.
Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя.
З метою забезпечення виконання завдань та визначених функцій районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у їх складі утворюються структурні підрозділи (відділи, відділення, групи, служби), які провадять діяльність відповідно до положення про структурний підрозділ районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що затверджується керівником районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Положення про районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки затверджуються керівниками відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя.
Територіальний центр комплектування та соціальної підтримки має печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.
Отже, ІНФОРМАЦІЯ_2 є відокремленим структурним підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_10 та виконує повноваження згідно з довіреністю, виданої начальником ІНФОРМАЦІЯ_10 на виконання певних юридичних повноважень, відповідно до Положення про ІНФОРМАЦІЯ_2 
Таким чином, у справі, що переглядається, позивачка з метою вирішення спору пред`явила позов до ІНФОРМАЦІЯ_2 , який не має статусу юридичної особи.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.
Відповідно до частини 1 статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина 1 та 2 стаття 5 ЦПК України).
Розглядаючи справу та вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції не врахував, що ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до положень статей 47, 48 ЦПК України не може виступати стороною у цивільному процесі, оскільки не має статусу юридичної особи.
Отже, належним відповідачем у цій справі є ІНФОРМАЦІЯ_4 , який повинен брати участь у справі як відповідач.
Відповідно до частини 5 статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.
Проте в порушення вимог наведеної правової норми суд першої інстанції не вирішив питання про склад осіб, які мають брати участь у справі. 
Вказане має важливе значення для правильного вирішення спору, оскільки, залучивши до участі у справі лише ІНФОРМАЦІЯ_2 , який не є юридичною особою та не наділений цивільною процесуальною дієздатністю, у зв`язку з чим не може виступати стороною в цивільному процесі, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України є підставою для закриття провадження в справі.
Подібний висновок щодо застосування норм права наведено в постановах Верховного Суду від 06 березня 2024 року в справі № 295/6062/22 та від 23 жовтня 2024 року в справі № 461/5375/23.
Щодо оскаржуваного додаткового рішення, то відповідно до приписів частини 2 статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема, й витрати на професійну правничу допомогу, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, то додаткове рішення щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу також підлягає скасуванню.
Таким чином, доводи апеляційних скарг частково є обґрунтованими.
Відповідно до частини1 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Оскільки суд першої інстанції не встановив склад учасників справи, ухвалене у справі судове рішення відповідно до частини 1 статті 377 ЦПК України підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі, доводи апеляційних скарг, які зводяться до незгоди з висновками суду про задоволення позову та розподілу судових витрат, на висновок колегії суддів апеляційного суду не впливають і підлягають перевірці при розгляді справи з відповідним складом учасників.
Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 255, статтями 377, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця ОСОБА_2 , та Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області задовольнити частково.
Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 17 жовтня 2025 року скасувати. 
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди закрити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк
Судді: Т.М. Базовкіна
Ж.М. Яворська
Повне судове рішення складено 23 грудня 2025 року.