ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року	Львів	Справа № 460/15728/25 пров. № А/857/43415/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,
суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2025 року у справі за його позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції Зозуля Д.П., 
час ухвалення судового рішення не зазначено,
місце ухвалення судового рішення м. Львів,
дата складення повного тексту рішення 02 жовтня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив:
визнати протиправним і скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_2 від 29.05.2025 № 154 у частині вибуття (переведення) для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 ;
визнати протиправним і скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 30.05.2025 №121 у частині зарахування до списків особового складу військової частини ОСОБА_1 ;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 звільнити з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період ОСОБА_1 ;
стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 02.10.2024 у справі №460/15728/25, ухваленим у порядку письмового провадження, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. 
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що у межах спірних відносин позивач фактично не погоджується із діями відповідачів, які пов`язані із переведенням його до Військової частини НОМЕР_1 , що робить неможливим виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду у справі №460/7190/25 від 13.06.2025 без скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 29.05.2025 № 154 у частині переведення ОСОБА_1 для подальшого проходження служби до Військової частини НОМЕР_1 та скасування наказу про зараховування до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .
При розгляді позовних вимог стосовно невиконання судового рішення в іншій справі суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконання судового рішення являє собою завершальну стадію судового провадження.
Обраний позивачем у цій справі спосіб захисту є одним із способів виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду у справі №460/7190/25 від 13.06.2025. За вказаних обставин позивач мав звертатися до суду у порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення) у межах справи № 460/7190/25, а не пред`являти новий адміністративний позов.
У зв`язку із цим вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, що є підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати вказане рішення суду першої інстанції та задовольнити його позов у повному обсязі. 
Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що до набрання законної сили судовим рішенням у справі №460/7190/25 Військова частина НОМЕР_2 свідомо видала наказ № 154 від 29.05.2025 про переведення його до Військової частини НОМЕР_1 , чим створила штучну юридичну перешкоду для його виконання. 
Наполягає на тому, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що звернення із позовом, що розглядається, є неналежним способом захисту порушеного права, оскільки передбачені статтями 382-383 Кодексу адміністративного судочинства України механізми не передбачають права суду скасовувати індивідуальні правові акти. Якщо єдиним шляхом усунення юридичної перешкоди для виконання судового рішення є скасування нового акта, то саме позов про його скасування є належним способом захисту. 
Водночас, на думку скаржника, суд першої інстанції проігнорувавши преюдиційну силу судового рішення, адже рішенням у справі №460/7190/25 було скасовано первинний наказ про мобілізацію та зарахування ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , а отже юридичні підстави для подальшого проходження служби ОСОБА_1 у цій частині були відсутні.
Про переведення позивача з Військової частини НОМЕР_2 до Військової частини НОМЕР_1 стало відомо лише після відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення суду у справі №460/7190/25.
Дії Військової частини НОМЕР_2 зі свідомого переведення військовослужбовця в іншу частину під час судового процесу та перед очікуваним рішенням є актом недобросовісності, що прямо спрямований на ухилення від виконання судового рішення, яке набуло обов`язкової сили. Недобросовісна та очевидно протиправна поведінка Військової частини НОМЕР_2 , яка змусила позивача ініціювати повторний судовий процес для захисту порушеного права, спричинила ОСОБА_1 тривалі переживання, стрес та правову невизначеність.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача Військової частини НОМЕР_1 підтримала доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечила обґрунтованість апеляційних вимог та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Звертає увагу апеляційного суду на те, що у відповідності до наказу (по стройовій частині) командира Військової частини НОМЕР_1 № 121 від 30.05.2025 року, винесеного на підставі розпорядження начальника Генерального штабу Збройних Сил України №300/ПУ/2240/П/дск від 24.05.2025, ОСОБА_1 зарахований у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення. 
Наполягає на тому, що наказ командира Військової частини НОМЕР_1 №121 від 30.05.2025 року є правомірним, винесеним у відповідності до положень Закону та не підлягає скасуванню, оскільки командир Військової частини НОМЕР_1 не мав права не зарахувати позивача до особового складу військової частини за наявності у своєму розпорядженні передбачених законодавством документів та підстав для видання оспорюваного наказу.
Додатково наголошує на тому, що оскаржуваний наказ винесено до ухвалення рішення суду від 13.06.2025, що вступило в законну силу 15.07.2025 року, і Військова частина НОМЕР_1 не могла знати про наявність вказаного судового рішення, яке не стосується прав та обов`язків цього відповідача. 
При цьому Генеральний штаб Збройних Сил України не залучено до участі у справі і позивачем не заявлено позовної вимоги про оскарження розпорядження Генерального штабу Збройних Сил України № 300/ПУ/2240/П/дск від 24.05.2025 року.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції та слідує з матеріалів справи, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13.06.2025 у справі №460/7190/25 визнано протиправним та скасовано наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.03.2025 № 59 у частині призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період ОСОБА_1 ; визнано протиправним та скасовано наказ командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 28.03.2025 № 91 у частині зарахування до списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 ; зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 звільнити з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період ОСОБА_1 
29.07.2025 за вих. №179-25 представником позивача було направлено заяву про примусове виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду у справі №460/7190/25 від 13.06.2025 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління юстиції.
04.08.2025 відкрито виконавче провадження №78727313 про примусове виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду у справі №460/7190/25 від 13.06.2025.
Військова частина НОМЕР_2 повідомила державного виконавця про те, що його вимога про виконання у виконавчому провадженні №78727313 від 04.08.2025 за виконавчим листом №460/7190/25 від 23.07.2025 не підлягає виконанню з підстав припинення обов`язку боржника (військової частини НОМЕР_2 ) щодо стягувана ( ОСОБА_1 ), у зв`язку із переведенням особи до нового місця служби – військової частини НОМЕР_1 – 29.05.2025. На підтвердження викладеного військова частина НОМЕР_2 долучила витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 29.05.2025 №154.
Відповідно до наказу (по стройовій частині) командира Військової частини НОМЕР_1 №121 від 30.05.2025 року ОСОБА_1 зарахований у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення, а на триразове котлове забезпечення – з 31.05.2025.
Згідно з наказом (по стройовій частині) командира Військової частини НОМЕР_1 №128 від 06.06.2025 року ОСОБА_1 вважається таким, що 06.06.2025 прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
ОСОБА_1 не погодився із своїм перебування на військовій службі та проходженням її у Військовій частині НОМЕР_1 та звернувся до адміністративного суду з позовом, що розглядається. 
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із приписами статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
За приписами статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Як передбачено приписами частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Так, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13.06.2025 у справі №460/7190/25 визнано протиправним та скасовано наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.03.2025 № 59 у частині призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період ОСОБА_1 ; визнано протиправним та скасовано наказ командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 28.03.2025 № 91 у частині зарахування до списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 ; зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 звільнити з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період ОСОБА_1 .
Таким чином, у судовому порядку встановлено протиправність призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період ОСОБА_1 , а відтак незаконність перебування його на військовій службі та необхідність звільнення з такої на відновлення порушеного права. 
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).
У своєму рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Водночас судом апеляційної інстанції також враховано, що адміністративний суд керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.
У відповідності до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Приписами частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За правилами частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії», № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003).
У пункті 70 рішення Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.
Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20.09.2012, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
На переконання апеляційного суду, слід погодитися із доводами скаржника щодо помилковості висновку суду першої інстанції про те, що звернення ОСОБА_1 із позовом, що розглядається, є неналежним способом захисту порушеного права, оскільки передбачені статтями 382-383 Кодексу адміністративного судочинства України механізми дійсно не передбачають права суду скасовувати індивідуальні правові акти.
Виходячи із встановлених фактичних обставин та наведеного правового регулювання апеляційний суд дійшов переконання, що внаслідок визнання протиправним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.03.2025 №59 у частині призову ОСОБА_1 на військову службу та покладення на Військову частину НОМЕР_2 обов`язку його звільнити з такої судовим рішенням від 13.06.2025 у справі №460/7190/25, яке вступило у законну силу, оскаржувані наказ командира Військової частини НОМЕР_2 від 29.05.2025 №154 у частині вибуття (переведення) позивача для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_1 та наказ командира Військової частини НОМЕР_3 від 30.05.2025 №121 у частині зарахування його до списків особового складу не можуть вважатися правомірними та залишатися у силі, оскільки є похідними від вказаного наказу від 28.03.2025 №59, що був визнаний протиправним та скасований судом. 
Разом із тим, апеляційний суд вважає безпідставною позовну вимогу ОСОБА_1 про повторне зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 звільнити його з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, оскільки така вимога вже була задоволена рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13.06.2025 у справі №460/7190/25, яке набрало законної сили і є нескасованим на час апеляційного розгляду цієї справи та підлягає безумовному виконанню. 
Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Військової частини НОМЕР_2 на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн, апеляційний суд зазначає таке.
За загальним правилом відшкодування шкоди може мати місце за наявності вини особи, яка таку заподіяла (стаття 1166 Цивільного кодексу України).
Як свідчать матеріали справи, оспорювані у справі, що розглядається, накази відповідачів від 29.05.2025 №154 та від 30.05.2025 №121 були прийняті до набрання законної сили рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13.06.2025 у справі №460/7190/25.
Відтак, доводи ОСОБА_1 про свідоме недобросовісне зловживання Військовою частиною НОМЕР_2 своїми правами шляхом його переведення в іншу частину з метою ухилення від виконання судового рішення є голослівними та не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом.
З огляду на викладене, на переконання апеляційного суду, позовна вимога про відшкодування Військовою частиною НОМЕР_2 ОСОБА_1 моральної шкоди у сумі 5000 грн є безпідставною та задоволенню не підлягає. 
Приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
На переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, обставинам справи, що призвело до помилкової відмови у задоволенні позову у повному обсязі. Відтак, рішення суду першої інстанції слід скасувати та позову ОСОБА_1 задовольнити частково відповідно до викладених у постанові апеляційного суду мотивів.
На підставі приписів частин 1 та 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 по (1211,20 + 1816,80) / 2 = 1514 грн сплаченого при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції судового збору. 

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2025 року у справі №460/15728/25 та позов ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Визнати протиправним і скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_2 від 29 травня 2025 року № 154 у частині вибуття (переведення) для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 .
Визнати протиправним і скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 30 травня 2025 року №121 у частині зарахування до списків особового складу військової частини ОСОБА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_3 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) та Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) сплачений при зверненні до суду судовий збір по 1514 (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять) грн.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар