РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 495/6306/24
Номер провадження 2/495/3535/2024
19 січня 2026 року	м. Білгород-Дністровський	

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі головуючого судді Топалової А.Л., із секретарем судового засідання Кісьовою А.В., за участю:
позивачки ОСОБА_1 , 
представника позивачки ОСОБА_2 ,
представника відповідача Поліщук О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за цивільним позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст позовних вимог позивача. 
03.07.2024 ОСОБА_1 звернулась Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Обґрунтування позовних вимог: 
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ДП «Білгород-Дністровський морський торговельний порт», звільнена наказом від 10.04.2024 № 179-3 за ініціативою працівника на підставі ст.38 КЗпП з посади агента з митного оформлення. Відповідно до розрахункового листка за квітень 2024 заборгованість по заробітній платі становила 17834,33 грн., проте при звільненні відповідач не провів розрахунок з відповідачем та заборгованість не сплатив. Тому позивач звернулась до суду та просила стягнути заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Обґрунтування позиції відповідача: 
Відповідач позов визнав у частині наявності заборгованості по заробітній платні в сумі 17834,33 грн. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не визнав, посилаючись на те, що позивачка за розрахунком не зверталась та на наявність форс-мажорних обставин.
Стислий виклад обставин справи, встановлених судом: 
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.04.2024 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, з одночасним витребуванням з ДП «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» інформації про суму заробітної плати, яка нарахована, але не виплачена позивачці на час їх звільнення, пор розмір середньої зарплати за останні два місяці її роботи та підстави стягнення з ОСОБА_1 коштів за навчання в розмірі 9090 грн.
11.12.2024 Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області винесено окрему ухвалу про встановлення факту порушення службовими особами ДП «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» покладеного обов`язку щодо виконання ухвали суду від 04.04.2024 та притягнення їх до відповідальності.
Постановою Одеського апеляційного суду 08.04.2025 скасовано окрему ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11.12.2024.
За розпорядженням керівника апарату Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області проведено повторний автоматизований розподіл справи між суддями внаслідок відсторонення судді Боярського О.О. від здійснення правосуддя. За результатами повторного автоматизованого розподілу справа надійшла на розгляд судді Топаловій А.Л.
Ухвалою від 28.05.2025 справу прийняла до провадження суддя Топалова А.Л., судове засідання призначила на 26.06.2025.
За клопотанням відповідача судове засідання відкладено на 15.08.2025.
15.08.2025до суду надійшов відзив відповідача.
15.08.2025 судове засідання відкладено у зв`язку із перебуванням судді на листку непрацездатності на 10.11.2025.
06.11.2025 до суду надійшли додаткові пояснення відповідача.
У судовому засіданні 10.11.2025 за клопотанням позивача оголошено перерву до 12.01.2026, надано позивачу час для виправлення описки у прізвищі позивача у прохальній частині позовної заяви та належного оформлення заяви про збільшення позовних вимог в сумі 9090 грн.
09.01.2026 до суду надійшла заява представника позивача про збільшення позовних вимог, у якій просить поновити ОСОБА_1 на посаді агента митного оформлення ДП «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» та стягнути на її користь середній заробіток за час затримки в розрахунку в сумі 348000 грн., а також 8000 витрат на правову допомогу.
12.01.2026 ухвалою суду відмовлено у прийнятті до розгляду заяви позивача про збільшення позовних вимог через одночасну зміну предмету та підстав позову.
12.01.2026 у судовому засіданні позивачка позов підтримала, пояснила, що за час її роботи заробітна плата виплачувалась шляхом перерахування на картковий рахунок, тому жодних перешкод щодо здійснення з нею розрахунку при звільненні у відповідача не було.
З наказом про її звільнення позивачка ознайомилась 30.04.2024 року, тоді ж було здійснено відповідний запис про звільнення у її трудовій книжці. У бухгалтерії підприємства вона отримала розрахунковий листок за квітень 2024, відповідно до якого борг відповідача на час звільнення становив 17834,33 грн. Вказана сума відповідачем не сплачена по даний час. Окрім того у розрахунковому листку зазначено про стягнення з неї коштів на навчання та отримання сертифікату у розмірі 9090 грн. Вважає, що кошти за навчання з неї стягнуто неправомірно та навчання мало відбуватись за кошти підприємства. Вважає, що підприємство здійснювало господарську діяльність, а тому твердження відповідача про наявність форс-мажорних обставин не може бути підставою для відмови у стягненні з відповідача як заборгованості по зарплаті, так і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 просив, окрім заявлених позовних вимог, стягнути з відповідача 9090 гривень утриманих з позивачки коштів за навчання та отримання сертифікатів, однак відповідну заяву про уточнення позовних вимог з дотриманням вимог ст.175-177 ЦПК України не подав.
Представник відповідача у судовому засіданні визнав позовні вимоги щодо заборгованості при звільненні в сумі 17834,33 грн, щодо вимоги стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні заперечив, посилаючись на наявність форс-мажорних обставин, що підтверджуються відповідним сертифікатом Одеської регіональної торгово-промислової палати. При цьому зазначила, що правонаступник підприємства виконає усі зобов`язання по виплаті заробітної плати до 27.02.2026 року. Щодо коштів в сумі 9090 гривень, утриманих з заробітної платні позивачки за навчання та оформлення сертифікатів зазначила, що така вимога відсутня серед заявлених позовних вимог та жодним чином не обґрунтована.
Щодо вимоги стягнення коштів за навчання в сумі 9090 гривень суд зазначає, що така не є предметом даного позову та судом не розглядається.
Ключове питання, яке постало перед судом у цій справі: встановлення наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача заявленої позивачем суми не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову із посиланням на норми права, які застосував/не застосував суд, та мотиви їх застосування/не застосування: 
Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного.
Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із статтею 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Згідно з частиною першою ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за 6 місяців. (стаття 117 КЗпП України).
Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.
Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.
Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України « Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 05 травня 2017 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем, звільнена 10 квітня 2024 року наказом ДП «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» від 10.04.2024 № 179-3 з посади агента з митного оформлення на підставі ст.38 КЗпП. З наказом ознайомлена 30.04.2024.
Згідно розрахункового листка за квітень 2024 року ДП «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» агенту з митного оформлення ОСОБА_1 належить до виплати 17834 грн. 33 коп. Вказана сума заборгованості сторонами не оспорюється.
За наведеного, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості із заробітної плати в сумі 17 834 грн 33 коп. підлягає до задоволення.
Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до довідки, наданої ДП «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт», розмір середньої заробітної плати ОСОБА_1 складав 17 400 гривень з врахуванням податків, що також підтверджено позивачем у судовому засіданні.
За положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку проте, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.
Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (пункт 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Отже, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер.
Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто, свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.
Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань (обов`язків) - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».
На підтвердження неможливості виконати свій обов`язок з виплати належної позивачці суми при звільненні відповідач надав копію сертифікату № 5100-25-0069 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 16 січня 2025року № 2003-14/39.
Згідно зазначеного сертифіката Одеська регіональна торгово-промислова палата засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) : військова агресія рф порти України, що стало підставою для введення воєнного стану в Україні; встановлення рівня охорони 3 (вищий) у морських та річкових портах України; заборона судноплавства та судозаходу до Білгород-Дністровського торговельного морського порту державному підприємству «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» щодо обов`язку (зобов`язання), а саме: неможливість здійснення господарської (виробничої) діяльності у сфері допоміжного обслуговування водного транспорту, що пов`язано з відсутністю (забороною) суднозаходів до Білгород-Дністровського морського торговельного порту у термін з 22 березня 2022 року; за Кодексом законів про працю України. 
Період форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): дата настання 22 березня 2022 року; дата закінчення: тривають на 16 січня 2025 року.
24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який в подальшому продовжувався Указами Президента України та діє на цей час.
24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Частинами другою та третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.
У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Відповідно до частини 2, 3 статті 10 Закону № 2136-ІХ роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати; роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили; звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.
Аналіз наведеної спеціальної норми права дозволяє дійти висновку про те, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Проте, роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці та за несвоєчасне проведення розрахунку.
Фактичні обставини справи, встановлені судом свідчать про те, що відповідач, заперечуючи проти вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначав, що затримка виплати позивачу належних при звільнені сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулась не з вини ДП «Білгород-Дністровський морський порт», а внаслідок об`єктивних обставин, непереборної сили (воєнний стан).
Відповідачем належними та допустимими доказами доведено про перебування під впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що вплинули на фінансову стабільність підприємства і поставили під загрозу можливість виконання фінансово-господарських зобов`язань на час існування трудових правовідносин між сторонами. Так, з 22 березня 2022 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин, був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами трудового договору, обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі, щодо позивача. 
Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених обставин, досліджених судом доказів у своїй сукупності дозволяють суду зробити висновок про те, що вимоги позивача про стягнення з ДП «Білгород-Дністровський морський порт» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають. 
Наведене узгоджується також з висновками Постанови Верховного Суду від 02 грудня 2024 року у справі № 757/2043/24-ц (провадження № 61-11900св24)
Висновок про те, яке судове рішення слід ухвалити.
При таких обставинах позов підлягає задоволенню частково. Позов слід задовольнити в частині стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати в сумі 17 834,33 грн., в іншій частині позову відмовити.
Висновок про те, як слід здійснити розподіл судових витрат.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог - частина 2 статті 141 ЦПК України.
Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору, такий відноситься за рахунок держави. 
Оскільки позовні вимоги в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишені без задоволення, тому витрати на правову допомогу в сумі 8000 гривень підлягають частковому задоволенню та на користь позивачки слід стягнути 4 000 гривень.
Керуючись ст.ст.264-265, 272-273, 354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.
Стягнути з Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» на користь ОСОБА_1 17834 (сімнадцять тисяч вісімсот тридцять чотири) гривні 33 копійки заборгованості підприємства по заробітній платі при звільненні.
Стягнути з Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 4000 гривень.
В іншій частині позову відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;
Відповідач: Державне підприємство "Білгород-Дністровський морський торговельний порт", ЄДРПОУ 01125689, юридична адреса: Одеська область, м.Білгород-Дністровський, вул.Шабсбка,81.
Повний текст складено 19.01.2026.

Суддя         А.Л. Топалова