КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 359/11672/23 Головуючий у суді І інстанції Яковлєва Л.В.
Провадження № 22-ц/824/13962/2025  Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 грудня 2025 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.
суддів: Приходька К.П., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міжнародного міжвідомчого багатопрофільного центру підготовки підрозділів «Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України» про поновлення на роботі і оплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що наказом Міжнародного міжвідомчого багатопрофільного центру підготовки підрозділів «Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України» (далі - Міжнародний центр НГУ ) № 68 від 23 березня 2020 року (по стройовій частині) вона була призначена на посаду інструктора секції розробки стандартів навчального відділу стандартизації, оцінки та методології навчального центру підготовки підрозділів.
11 жовтня 2023 року позивачка отримала попередження № 70-1379 від 09 жовтня 2023 року про наступне звільнення у зв`язку з організаційно-штатними заходами та скороченням посад працівників, в якому було зазначено про заплановане проведення скорочення посад працівників, в тому числі і посади, яка зберігається за нею на час проходження військової служби, відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України(далі - КЗпП України) попереджено її про майбутнє звільнення із займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, а також повідомлено при внесенні змін до штату у Міжнародному центрі будуть відсутні будь-які вільні цивільні посади, які відповідають її професії та кваліфікації.
На підставі наказу відповідача від 19 жовтня 2023 року № 255 (по стройовій частині) її було звільнено з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.
На думку позивачки, її звільнення є незаконним, оскільки попередження № 70-1379 від 09 жовтня 2023 року про наступне звільнення у зв`язку з організаційно-штатними заходами та скороченням посад працівників вона отримала лише 11 жовтня 2023 року та не проходила і не проходить військову службу.
Звертала також увагу на те, що в попередженні було зазначено про відсутність будь-яких вільних посад, які відповідають її професії та кваліфікації, тоді як в наказі про звільнення вказано, як підставу для звільнення пункт 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням штату працівників та відмовою від переведення на іншу роботу. 
ОСОБА_1 вважала, що така різниця формулювання у попередженні та наказі начальника Міжнародного центру НГУпро її звільнення свідчить про упередженість у діях роботодавця та небажання запропонувати їй відповідно вимог статті 49-2 КЗпП України іншу посаду в Міжнародному центрі НГУ.
Просила суд скасувати підпункт 14.4 пункту 14 наказу начальника Міжнародного центру НГУ(по стройовій частині) № 255 від 19 жовтня 2023 року в частині щодо звільнення її з посади інструктора секції розробки стандартів навчального відділу стандартизації, оцінки та методології навчального центру підготовки підрозділів у зв`язку зі скороченням штату працівників та відмовою від переведення на іншу роботу, поновити її на роботі на вказаній посаді та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2025 року узадоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивачка в особі представника - адвоката Калініченко К.Ю. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновківсуду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.
На обґрунтування своїх доводів зазначає, що про звільнення з посади ОСОБА_1 було повідомлено за 8 днів до видання наказу про звільнення, тобто з порушенням вимог частини першої статті 49-2 КЗпП України. 
При цьому в наказі № 255 від 19 жовтня 2023 рокубуло зазначено, що звільнення відбулося у зв`язку зі скороченням штату працівників та відмовою від переведення на іншу роботу. Це свідчить про формальний підхід з боку роботодавця до пропозиції інших посад працівникові, посада якого підлягає скороченню, адже жодної пропозиції роботи під час звільнення позивачкою отримано не було.
Висновок суду про те, що дані обставини визнаються і не заперечуються учасниками справи не відповідає фактичним обставинам справи та суперечить наданим доказам, адже ОСОБА_1 жодного разу не визнала, що їй було запропоновано іншу посаду і саме через відсутність такої пропозиції звернулась до суду за захистом своїх порушених трудових прав.
Суд першої інстанції, як на підставу для відмови у задоволенні позову, помилково послався на положення частини четвертої статті 49-2 КЗпП України та не зазначив, якими саме доказами (окрім свідчень керівника відділу кадрів) підтверджується те, що скорочення посади цивільного працівника було пов`язано з виконанням заходів під час мобілізації.
Для працівників, зміни в організації виробництва і праці яких не пов`язані із виконанням мобілізаційних завдань, та які працюють в установах та підприємствах під час воєнного стану і не залучаються до мобілізаційних заходів, вимоги частин першої - третьої статті 49-2 КЗпП України застосовуються у повному обсязі.
Зважаючи на те, що посада ОСОБА_1 є цивільною та її скорочення не пов`язано з виконанням заходів під час мобілізації, рішення суду першої інстанції ухвалено при неправильному застосуванні норм статті 49-2 КЗпП України та без урахування вимог статті 43 Конституції України.
У відзиві на апеляційну скаргу Міжнародний центр НГУ, який відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ від 04 липня 2025 року № 454 було перейменовано в Міжнародний міжвідомчий багатопрофільний навчально-бойовий центр підготовки підрозділів Національної гвардії України (Військова частина НОМЕР_1 ), в особі представника - Харченко А.М. зазначає, що доводи позивачки є необґрунтованими і не відповідають дійсності, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що як вірно встановлено судом першої інстанції, зміни в штатному розписі відповідача відбулись та були зумовлені мобілізацією на час особливого періоду через введення на території України воєнного стану, тому звільнення позивачки здійснено підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України за особливостями, наведеними у частині четвертій статті 49-2 КЗпП України, без порушень прав працівника.
В апеляційній скарзі позивачка стверджує, що суд не вказав якими саме доказами (окрім свідчень керівника відділу кадрів) підтверджується те, що скорочення її посади було пов`язано з виконанням заходів під час мобілізації.
Вищевказані твердження відповідач вважає безпідставними, адже відповідно до наказу начальника Міжнародного центру НГУ по стройовій частині від 19 жовтня 2023 року № 254 (витяг додавався до відзиву на позовну заяву та наявний в матеріалах справи) оголошено та введено в дію штат Міжнародного центру, затвердженого наказом командувача Національної гвардії України від 27 вересня 2023 року № 781дск. Зазначена інформація міститься також в оскаржуваному рішенні суду.
Відповідно до пункту 7 розділу 6 Інструкції з організаційно-штатної роботи в Національній гвардії України, затвердженої наказом командувача Національної гвардії України від 05 серпня 2019 року № 404, штат за 01 індексом - це штат воєнного часу.
Те, що наказом начальника Міжнародного центру НГУ  від 19 жовтня 2023 року № 254 було оголошено та введено в дію штат воєнного часу в тому числі підтверджується інформацією у витягу зі штату Міжнародного міжвідомчого багатопрофільного центру підготовки підрозділів (військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України) за № 05/0623, затвердженого наказом командувача Національної гвардії України від 27 вересня 2023 року № 781дск, який було надано Головним управлінням на виконання вимог ухвали суду від 29 листопада 2024 року про витребування доказів.
Окрім того, посилання позивачки на те, що свідчення начальника відділу кадрів Міжнародного центру НГУОСОБА_2 не можна вважати об`єктивними тому, що він є зацікавленою особою не відповідають дійсним обставинам справи. Допит свідка відбувався в порядку, встановленому 230 ЦПК України, перед допитом свідок був приведений до присяги та повідомлений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і відмову від давання показань.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивачка та її представник - адвокат Калініченко К.Ю. підтримали викладені в апеляційній скарзі доводи, просили її задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача - Корольов І.О. в судовому засіданні заперечував проти аргументів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 з 24 березня 2020 року працювала у військовій частині НОМЕР_1 Міжнародного центру НГУ та обіймала посаду інструктора секції розробки стандартів навчального відділу стандартизації, оцінки та методології навчального центру підготовки підрозділів.
Наведене визнається сторонами та додатково підтверджується записами у трудовій книжці позивачки серії НОМЕР_2 , заведеної 24 березня 2020 року.
11 жовтня 2023 року ОСОБА_1 під підпис отримала попередження про наступне звільнення у зв`язку з організаційно-штатними заходами та скороченням посад працівників за № 70-1379 від 09 жовтня 2023 року, у якому було зазначено: «Головним управлінням Національної гвардії України сплановано проведення організаційно-штатних заходів у Міжнародному міжвідомчому багатопрофільному центрі підготовки підрозділів «військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України» під час яких буде проведено скорочення посад працівників, в тому числі і посади, яка зберігається за Вами на час проходження військової служби. Відповідно статті 49-2 КЗпП України попереджаємо Вас про майбутнє звільнення із займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Також повідомляємо Вам, що при внесенні змін до штату у Міжнародному центрі будуть відсутні будь-які інші цивільні посади, які відповідають Вашій професії та кваліфікації».
Пунктом 14.4 наказу начальника Міжнародного центру НГУ № 255 від 19 жовтня 2023 року позивачку було звільнено із посади інструктора секції розробки стандартів навчального відділу стандартизації, оцінки та методології навчального центру підготовки підрозділів у зв`язку зі скороченням штату працівників та відмовою від переведення на іншу роботу 19 жовтня 2023 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що зміни в штатному розписі відповідача відбулись та були зумовлені мобілізацією на час особливого періоду, а саме через введення на території держави Україна воєнного стану.
Наведене в свою чергу свідчить про наявність законних передумов для невиконання Міжнародним центром НГУна підставі частини четвертої статті 49-2 КЗпП України приписів частини першої-третьої цієї ж статті щодо строків попередження працівника про майбутнє вивільнення та надання пропозицій по наявним вакантним посадам.
Суд вважав безпідставними посилання позивачки щодо невиконання роботодавцем вимог частин шостої, сьомої статті 49-2 КЗпП України, оскільки правовою підставою її звільнення в наказі від 19 жовтня 2023 року за № 255 вказано пункт 1 статті 40 КЗпП України (зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників), що відповідає фактичним обставинам справи, а не пункт 6 частини першої статті 41 КЗпП України (неможливість забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій).
Твердження позивачки про упереджене до неї ставлення зі сторони Міжнародного центру НГУ, яке виявилось у відсутності пропозицій при звільненні щодо наявних вакантних посад, які ОСОБА_1 мала б можливість обрати, суд оцінив критично, оскільки наведене не підтверджено жодними доказами у справі.
З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що звільнення позивачки здійснене на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України за особливостями, наведеними у частині четвертій статті 49-2 КЗпП України, без порушень норм КЗпП України, тому підстави для задоволення позову ОСОБА_1 в частині скасування пункту 14.4 наказу начальника Міжнародного центру НГУ № 255 від 19 жовтня 2023 року та поновлення її на посаді відсутні.
Колегія суддів в повній мірі погоджується із такими висновками суду виходячи з такого.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Згідно з трудовим законодавством працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже, трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.
Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться у статтях 80, 104, 111 ЦК України, статтях 62, 66, 79, 92 ГК України. Згідно з цими нормами підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи.
Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис закріплено у статті 64 ГК України, згідно з якою підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.
Згідно з частиною другою статті 65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.
Втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.
Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18) суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до змісту частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до домашніх працівників, до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період, а також у зв`язку з неможливістю забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій (частина четверта статті 49-2 КЗпП України).
Судом встановлено, що наказом начальника Міжнародного центру НГУ № 255 від 19 жовтня 2023 року  ОСОБА_1  було звільнено із посади інструктора секції розробки стандартів навчального відділу стандартизації, оцінки та методології навчального центру підготовки підрозділів на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.
Підставою видання цього наказу був наказ командувача Національної гвардії України від 27 вересня 2023 року № 781дск «Про затвердження штату міжнародного міжвідомчого багатопрофільного центру підготовки підрозділів «військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України)».
Відповідно до вказаного наказу від 27 вересня 2023 року № 781дск був затверджений штат Міжнародного центру НГУ за № 05/0623 і зобов`язано начальника цього центру утримувати чисельність особового складу за штатом воєнного часу за індексом 01 до закінчення дії правового режиму воєнного стану (а.с. 83, 135-140).
Отже, судом було встановлено, що зміни в штатному розписі відповідача відбулись та були зумовлені мобілізацією на час особливого періоду, а саме через введення на території держави Україна воєнного стану.
Ці висновки суду першої інстанції позивачкою в апеляційній скарзі не спростовані.
На думку колегії суддів, не ґрунтуються на вимогах закону доводи позивачки про те, що для працівників, які працюють в установах та підприємствах під час воєнного стану і не залучаються до мобілізаційних заходів, вимоги частини першої-третьої статті 49-2 КЗпП застосовуються у повному обсязі.
При цьому до таких висновків вона дійшла на підставі аналізу статті 1 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку», відповідно до якої мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.
Однак, дана норма не підтверджує тезу позивачки про те, що оскільки вона не залучається до мобілізаційних заходів, то на неї не розповсюджується вимога частини четвертої статті 49-2 КЗпП України.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
На даний час в Україні діє особливий період, зміна штату відповідача здійснена саме на штат воєнного часу, тобто пов`язаний із мобілізацією, а тому з огляду на те, що позивачка перебувала у штаті Міжнародного центру НГУ, вона також підпадає під дію частини четвертої статті 49-2 КЗпП України, а саме не підлягає попередженню про майбутнє звільнення за два місяці без пропонування інших вакантних посад на підприємстві.
Та обставина, що у попереджені та в оскаржуваному наказі відповідача зазначались обставини, які не відповідають дійсності, а саме, що ОСОБА_1  проходить військову службу (попередження), а також відмовилась від переведення на іншу роботу (наказ), не впливає на правомірність її звільнення, оскільки є звичайними описками.
Таким чином, за встановлених обставин цієї справи суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що трудові права позивачки під дії особливого періоду відповідачем не були порушені.
Оскільки наказ про звільнення є законним, а позивачка не підлягає поновленню на роботі, відсутні підстави й для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу відповідно до вимог частини другої статті 235 КЗпП України як похідних позовних вимог.
Приведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони позивачки.
Суд першої інстанції виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення в цивільній справі, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі, правильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов законного і обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційну скаргу  ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2025 року у даній справі - без змін.
Оскільки позивачка була звільнена від сплати судового збору під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 24 грудня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: К.П. Приходько

Д.О. Таргоній