ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 565/1517/23
провадження № 61-1437св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційні скарги  ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 20 червня 2024 року в складі судді Зейкана І. Ю.,постанову Рівненського апеляційного суду від 23 січня 2025 року та додаткову постанову Рівненського апеляційного суду від27 березня 2025 року в складі колегії суддів Боймиструк С. В., Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М.
усправі за позовом ОСОБА_1 до Релігійної громади християнської церкви«Світло зорі» у м. Вараші про усунення перешкод у користуванні приміщенням та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні належним йому нежитловим приміщенням шляхом звільнення від майна та присутності членів Релігійної громади християнської церкви «Світло зорі» у м. Вараші, прибирання ними своїх замків та вивісок, видалення ними з офіційної електронної адреси місцезнаходження вищезазначеного нежитлового приміщення.
У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому просила витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна - ресторан «ІНФОРМАЦІЯ_2», загальною площею 3 967,40 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2698180456020, який належить саме їй на праві приватної власності, а не ОСОБА_1 . 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

20 червня 2024 року рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 об`єкт нерухомого майна - ресторан «ІНФОРМАЦІЯ_2», загальною площею 3 967,40 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2698180456020, який належить їй на праві приватної власності. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

23 січня 2025 року постановою Рівненського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 20 червня 2024 року залишено без змін.
Рішення судів по суті спору мотивовані тим, що ОСОБА_2 як в своєму позові, а також під час допиту в судовому засіданні як свідка, категорично заперечила підписання нею та укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29 вересня 2009 року. Зокрема пояснила, що такий договір не підписувала, його не укладала та ніколи не планувала продавати ресторан «ІНФОРМАЦІЯ_2». 29 вересня 2009 року перебувала за межами України, кошти за ресторан «ІНФОРМАЦІЯ_2» їй ніхто не давав і вона такі кошти не отримувала. З ОСОБА_1 незнайома, його ніколи не бачила. У нотаріальному архіві відсутні документи на підтвердження продажу ОСОБА_1 нерухомого майна за договором від 29 вересня 2009 року. ОСОБА_1 до суду оригінал договору купівлі-продажу на підтвердження законного переходу до нього права власності на приміщення ресторану не подав, посилаючись на його викрадення 10 травня 2023 року. Про цю обставину йому було відомо ще до подання позову 05 вересня 2023 року, однак у позовній заяві він не зазначив про неможливість подання оригіналу договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, а послався на витяг з держреєстру на підтвердження свого права власності на нежитлове приміщення ресторану. Викрадення у нього оригіналу договору не звільняє від обов`язку доказування в справі та підтвердження свого права власності на спірну нерухомість і спростування прав власності ОСОБА_2 щодо цього нежитлового приміщення, яка заявила до нього позов про витребування цієї нерухомості.
Суди виснували, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 29 вересня 2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 4756, є недійсним у зв`язку з тим, що зміст цього правочину не відповідає внутрішній волі ОСОБА_2 і вона його не укладала. У випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Належним способом захисту права особи, майно якої вибуло з її законного володіння за неукладеним договором купівлі-продажу, є віндикаційний позов про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача. Законним власником приміщення ресторану є ОСОБА_2 і на захист свого порушеного права вона має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
27 березня 2025 року додатковою постановою Рівненського апеляційного суду стягнуто з ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2  витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн, понесені в суді апеляційної інстанції.

Додаткова постанова мотивована тим, що в поданому на апеляційну скаргу    ОСОБА_1  відзиві заявлялось, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на правничу допомогу адвоката Ляшука М. В. у суді апеляційної інстанції становитиме 8 000,00 грн. У судовому засіданні представник  ОСОБА_2  - адвокат Ляшук М.В. до закінчення судових дебатів заявив про надання доказів витрат на правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. До заяви про ухвалення додаткового рішення представник ОСОБА_2.долучив: копію договору про надання правничої допомоги від 12 листопада 2024 року № 55; копію квитанції до касового прибуткового ордера від 23 січня 2025 року № 1. Отже, заявником надано докази на підтвердження обсягу наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість, понесених у суді апеляційної інстанції.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

26 січня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 20 червня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду  від 23 січня 2025 року, в якій просить їх скасувати та передати справу на новий розгляд.

28 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Судуз касаційною скаргою на додаткову постанову Рівненського апеляційного суду  від27 березня 2025 року, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Доводи особи, яка подала касаційні скарги
Касаційна скарга по суті спору мотивована тим, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц, від 16 листопада 2023 року в справі № 11-228сап21, в постановах Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 761/12901/13-ц, від 02 жовтня 2019 року в справі № 207/2814/16-ц, від 09 жовтня 2019 року в справі № 2-6471/06, від 18 листопада 2020 року в справі № 263/4331/18, від 22 червня 2022 року в справі № 335/8468/18, про те, що загальні підстави нікчемності правочину застосовуються лише в тому випадку, якщо в Цивільному кодексі (далі - ЦК) України немає спеціальної підстави для цього; суду надається можливість самостійно застосувати правові наслідки недійсності тільки нікчемного правочину, проте в статті 225 ЦК України нікчемності правочину не передбачено; наявність підписів у договорі підтверджує наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечує їх ідентифікацію; про застосування статті 261 ЦК України щодо позовної давності, саме позивач повинен довести не лише факт, через який він не знав про порушення свого права, але й що він не міг дізнатися про порушення свого права власності; про те, що сам факт відсутності виконавчого документа у стягувача та в органі державної виконавчої служби свідчить про те, що його було втрачено; суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; про те, що рішення має бути належно мотивованим. 
Оспорюваний договір купівлі-продажу від 29 вересня 2009 року посвідчений нотаріально, підписаний сторонами та підтверджує їх волевиявлення. Відмова сторони від власного підпису не є підставою для недійсності правочину. Невідомі особи 10 травня 2023 року вкрали в нього оригінал договору купівлі-продажу від 29 вересня 2009 року, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань та публікацією в газеті «Голос України». 
Відсутній висновок Верховного Суду щодо того, що особа без відповідного підтвердження повноважень від імені третьої особи за відсутності перекладача брала участь у процесі (робила заяви та відповідала на питання суду), сама ініціювала свою участь в судовому процесі як перекладач, усно представившись донькою ОСОБА_2, судом не перевірялися її повноваження. 
Суди розглянули в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, адже вартість спірного майна складає 950 000,00 грн і справа не є малозначною. 
Суд першої інстанції не задовольнив клопотання про витребування доказів перетину кордону України ОСОБА_4 матеріалах справи відсутні будь-які документи на підтвердження передачі релігійній громаді права користування спірним приміщенням. Оскільки право власності на успадковане нерухоме майно ОСОБА_2 зареєструвала лише 24 квітня 2009 року, то передати його в користування у 2008 році вона не могла. Суд не дав оцінки поясненням ОСОБА_2 щодо несплати нею податків, зборів, обов`язкових платежів, витрат на утримання нерухомого майна. 
Касаційна скарга на додаткову постанову апеляційного суду мотивована тим, що суд не врахував правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року в справі № 904/4494/18, від 19 лютого 2019 року в справі № 755/9215/15-ц, в постановах Верховного Суду від 22 березня 2018 року в справі № 910/9111/17, від 05 червня 2018 року в справі № 904/8308/17, від 14 лютого 2019 року в справі № 916/24/18,  від 21 серпня 2019 року в справі № 922/2821/18, щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу. 
ОСОБА_2 не підписувала україномовну редакцію договору про правову допомогу, на момент подання відзиву витрати на правничу допомогу понесені не були (квитанція до прибуткового касового ордера датована 23 січня 2025 року). ОСОБА_2 не надала розрахунку судових витрат, що є підставою відмови у їх розподілі. 
Позиція інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Ляшук М. В. зазначає, що ОСОБА_1  посилається на нерелевантну практику Верховного Суду. Про застосування позовної давності ніхто зі сторін у справі не заявляв, тому в суду не було обов`язку керуватися статтею 261 ЦК України. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів. Апеляційний суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до вимог процесуального закону. Посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду, заявник не зазначає, в яких саме правовідносинах та щодо якої норми права необхідно такий висновок сформувати. Попередній розрахунок витрат на професійну правничу допомогу у Верховному Суді становить 8 000,00 грн.

Релігійна громада християнська церква«Світло зорі» у м. Вараші у відзиві на касаційну скаргу зазначає, що ОСОБА_2 договір купівлі-продажу від 29 вересня 2009 року не підписувала, на момент його укладення й підписання перебувала за межами України. З ОСОБА_1 незнайома, коштів від нього за продаж нерухомості не отримувала. У Київському обласному державному нотаріальному архіві відсутні документи щодо посвідчення оспорюваного правочину. ОСОБА_1 не надав суду оригінал договору купівлі-продажу на підтвердження законного переходу приміщення ресторану до нього. Об`єкт нерухомого майна - ресторан «ІНФОРМАЦІЯ_2», загальною площею 3 967,40 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 і вона передала право користування ним Релігійній громаді християнській церкві «Світло зорі» у м. Вараші. ОСОБА_1 не підтвердив право власності на це майно і, відповідно, право вимоги до релігійної громади щодо усунення перешкод у користуванні власністю. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно з копією свідоцтва про право власності від 07 квітня 2009 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , є власницею частини ресторану « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину від 07 квітня 2009 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , успадкувала після смерті свого чоловіка - ОСОБА_5 майно, яке складається з частини ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_2», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до постанови Верховної Ради України від 19 травня 2016 року № 1377-VIII м. Кузнецовськ Рівненської обл. перейменоване на м. ІНФОРМАЦІЯ_2 Рівненської обл.
Згідно з копією інформаційної довідки від 19 червня 2023 року № 336126053 право власності на ресторан «ІНФОРМАЦІЯ_2», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта 26563263, зареєстроване 22 лютого 2023 року о 20 год 47 хв. державним реєстратором на підставі договору купівлі-продажу, реєстраційний номер 4756, виданого 29 вересня 2009 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л. К., за ОСОБА_1 . 
ОСОБА_2 як в своєму позові, а також під час допиту в судовому засіданні як свідка, категорично заперечила підписання нею та укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29 вересня 2009 року. Зокрема пояснила, що такий договір не підписувала, його не укладала та ніколи не планувала продавати ресторан «ІНФОРМАЦІЯ_2». 29 вересня 2009 року перебувала за межами України, кошти за ресторан «ІНФОРМАЦІЯ_2» їй ніхто не давав і вона такі кошти не отримувала. З ОСОБА_1 незнайома, його ніколи не бачила. Вказала, що ресторан « ІНФОРМАЦІЯ_2 » вибув з її володіння поза її волею.
Згідно з паспортом № НОМЕР_1 , копія та оригінал якого досліджено у судовому засіданні, він належить громадянці Польщі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її особистий номер НОМЕР_2 . За відмітками у паспорті вона прибула до України 24 серпня 2009 року, виїхала з України - 30 серпня 2009 року та знову прибула 29 грудня 2009 року. 
Відповідно до повідомлення Київського обласного державного нотаріального архіву від 09 жовтня 2023 року в результаті проведення перевірки архівного фонду № 63 (приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Мегедь Л. К.), наряд 2-04 «Договори про відчуження іншого нерухомого майна та документи на підставі яких вони посвідчувались» не формувався. 
ОСОБА_1 до суду оригінал договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29 вересня 2009 року не подав, посилаючись на його викрадення 10 травня 2023 року.
Позиція Верховного Суду

Касаційні провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4  частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.

Згідно з пунктами 1, 3, 4  частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційних скарг, відзивів та виснував, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Стосовно розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження. 

У касаційній скарзі зазначено, що суди розглянули в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, адже вартість спірного майна складає 950 000,00 грн і справа не є малозначною. 

Наведені доводи є безпідставними та не зумовлюють скасування оскаржуваних судових рішень, з огляду на таке. 

Визначена пунктом 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підстава скасування судового рішення спрямована на дотримання судом вимог закону щодо безпосередньої участі сторін у розгляді справи та реалізації ними процесуальних прав задля доведення обставин, що входять до предмета доказування. 

Згідно з частинами першою, другою статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).

Згідно з частиною п`ятою статті 14 ЦПК України суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки-повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Відповідно до частин другої, четвертої, п`ятої, шостої статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення (частина восьма статті 128 ЦПК України).

Відповідно до матеріалів справи суд першої інстанції розглядав справу в порядку загального позовного провадження, адже призначав і проводив підготовче судове засідання, яке відповідно до частини третьої статті 279 ЦПК України відсутнє під час розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (т. 2, а. с. 210). 

Про розгляд справи судом першої інстанції ОСОБА_1 був повідомлений належним чином та звертався до суду із заявою про слухання без його участі (т. 3, а. с. 57). 

Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції визначений статтею 368 ЦПК України, відповідно до частини першої якої справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369цього Кодексу (частина третя статті 368 ЦПК України). 

Апеляційний суд призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до статті 368 ЦПК України з повідомленням учасників справи, тобто не допустив порушення прав  ОСОБА_1  знати про час і місце судового засідання.

Судову повістку-повідомлення ОСОБА_1 отримав у особистому кабінеті підсистеми «Електронний суд» (т. 4, а. с. 73), тобто належним чином повідомлений про розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Суди забезпечили  ОСОБА_1 можливість реалізувати процесуальні права, тому відсутня визначенапунктом 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підстава скасування судових рішень.

Щодо суті спору

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 207 ЦК України (в редакції на дату підписання оспорюваного договору 29 вересня 2009 року) встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину.

Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Така позиція відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року всправі № 145/2047/16-ц, на яку посилається заявник у касаційній скарзі. 

Колегія суддів висновує, що суди врахували висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року всправі  № 145/2047/16-ц, з огляду на таке. 

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України в редакції на дату підписання оспорюваного договору 29 вересня 2009 року).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України в редакції на дату підписання оспорюваного договору 29 вересня 2009 року зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору.

Відповідно до пункту  1.1 глави 1 розділу I Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису. Такою експертизою вирішуються і деякі неідентифікаційні завдання (установлення факту виконання рукописного тексту під впливом будь-яких факторів, що заважають (природних: хворобливий стан, хронічні захворювання, вікові зміни; тимчасових зовнішніх: незвичне тримання засобу для писання, незвична поза, обмеження зорового контролю тощо; тимчасових внутрішніх: алкогольне сп`яніння, фармакологічні, наркотичні засоби тощо; штучних: викривлення письма зміненими рухами); визначення статі виконавця, а також належності його до певної групи за віком тощо).Об`єктом почеркознавчої експертизи є почерковий матеріал, в якому відображені ознаки почерку певної особи у тому обсязі, в якому їх можна виявити для вирішення поставлених завдань. Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

ОСОБА_1 уважає себе власником спірного майна на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29 вересня 2009 року, однак оригіналу цього договору не надав, пославшись на його викрадення (підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань та публікацією в газеті «Голос України»). 

ОСОБА_2 заперечила підписання нею та укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29 вересня 2009 року.

Відповідно до пункту 29 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (діяла на момент виникнення спірних правовідносин), уразі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялася нотаріальна дія, державним нотаріусом державного нотаріального архіву видається дублікат утраченого або зіпсованого документа.

Аналогічні положення щодо видачі дубліката нотаріального документа містить пункт 1 глави 22 розділу II чинного Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. 

Відповідно до повідомлення Київського обласного державного нотаріального архіву від 09 жовтня 2023 року в результаті проведення перевірки архівного фонду № 63 (приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Мегедь Л. К.), наряд 2-04 «Договори про відчуження іншого нерухомого майна та документи на підставі яких вони посвідчувались» не формувався. 

Отже, ОСОБА_1 не довів існування нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29 вересня 2009 року, що свідчить про безпідставність реєстрації ним 22 лютого 2023 року права власності на ресторан «ІНФОРМАЦІЯ_2» за адресою:  АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта 26563263. 

ОСОБА_1 посилається на висновки Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 2-6471/06 про те, що сам факт відсутності виконавчого документа у стягувача та в органі державної виконавчої служби свідчить про те, що його було втрачено. 

Справа № 2-6471/06 стосується видачі дубліката виконавчого листа, тому висновки Верховного Суду в постанові від 09 жовтня 2019 року не можуть бути застосовні до спірних правовідносин щодо витребування майна та відсутності нотаріального запису про посвідчення договору купівлі-продажу.

Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що викрадення у ОСОБА_1 оригіналу договору не звільняєйого від обов`язку доказування в справі та підтвердження свого права власності на спірну нерухомість і спростування прав власності ОСОБА_2 щодо цього нежитлового приміщення, яка заявила до нього позов про витребування цієї нерухомості.

Суди оцінили обставини відсутності оригіналу договору як у покупця, так і в нотаріальному архіві, а також врахували, що 29 вересня 2009 року  ОСОБА_2 перебувала за межами Україний не могла вчинити оспорюваний правочин. Доказів отримання нею коштів за відчуження ОСОБА_1 ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_2» не встановлено, ОСОБА_1 жодних доказів також не надано. 

Такі обставини встановлені на підставі усіх доказів у справі в сукупності, а доводи касаційної скарги про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 29 вересня 2009 року посвідчений нотаріально, підписаний сторонами та підтверджує їх волевиявлення; відмова сторони від власного підпису не є підставою для недійсності правочину, зводяться до переоцінки доказів у справі.
Дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).
Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що належним способом захисту права особи, майно якої вибуло з її законного володіння за неукладеним договором купівлі-продажу, є віндикаційний позов про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Правовий аналіз положень статей 387, 388 ЦК України свідчить про те, що право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, зокрема й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. 
Власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову (про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)) без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).
Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17.
З огляду на наведені висновки Великої Палати Верховного Суду доводи касаційної скарги про те, що загальні підстави нікчемності правочину застосовуються лише в тому випадку, якщо в ЦК України немає спеціальної підстави для цього, що суду надається можливість самостійно застосувати правові наслідки недійсності тільки нікчемного правочину, проте в статті 225 ЦК України нікчемності правочину не передбачено (посилання в касаційній скарзі на постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року в справі № 207/2814/16 та від 29 травня 2019 року в справі № 761/12901/13-ц), є необґрунтованими. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) вказано, що задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Дійсним власником спірної нерухомості є  ОСОБА_2  відповідно до свідоцтва про право власності від 07 квітня 2009 року та свідоцтва про право на спадщину від 07 квітня 2009 року. 
Реєстрація права власності на належний  ОСОБА_2  ресторан «ІНФОРМАЦІЯ_2» за адресою:  АДРЕСА_1 , свідчить про вибуття майна з володіння поза її волею та становить підставу задоволення її позову про витребування майна з незаконного володіння ОСОБА_1 . 

Установивши на підставі належно оцінених доказів обставини про те, що ОСОБА_2  не мала наміру на відчуження приміщення ресторану, тобто майно вибуло з власності ОСОБА_2  поза її волею, суди попередніх інстанцій зробили обґрунтований висновокпро наявність правових підстав для витребування з чужого незаконного володіння.
Суди попередніх інстанцій дослідили всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надали їм належну оцінку, правильно визначили характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо суті спору, які належним чином обґрунтовані та вмотивовані. 
ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на неврахування судами висновків Верховного Суду від 22 червня 2022 року в справі № 335/8468/18 про застосування статті 261 ЦК України щодо позовної давності.
Колегія суддів зауважує, що відповідно до частини третьої статі 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідної заяви ОСОБА_1 про застосування строків давності до вимог ОСОБА_2 матеріали справи не містять, тому суди не зобов`язувалися керуватися положеннями ЦК України про позовну давність. 
Касаційна скарга по суті спору мотивована також тим, що суди не врахували правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2023 року в справі № 11-228сап21, в постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року в справі № 263/4331/18, про те, що суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; що рішення має бути належно мотивованим. 
Оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і в справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Верховний Суд не бере до уваги посилання ОСОБА_1 у контексті пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2023 року в справі № 11-228сап21, в постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року в справі № 263/4331/18, оскільки, зазначивши самі лише висновки Верховного Суду, заявник не обґрунтував, у чому полягає їх неправильне застосування чи незастосування судами попередніх інстанцій, що призвело до неправильного вирішення спору. 
ОСОБА_1 посилається також на відсутність висновку Верховного Суду щодо того, що особа без відповідного підтвердження повноважень від імені третьої особи за відсутності перекладача брала участь у процесі (робила заяви та відповідала на питання суду), сама ініціювала свою участь в судовому процесі як перекладач, усно представившись донькою ОСОБА_2, судом не перевірялися її повноваження. 
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту цієї норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.
Під час касаційного оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
Однак ОСОБА_1 , посилаючись на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, не зазначає норму права, щодо якої, на його думку, на цей час відсутній висновок Верховного Суду.
Наведенаскаржником підставакасаційного оскарження за  пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України не підтвердилася, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави.
Безпідставними є також посилання заявника на те, що суд першої інстанції не задовольнив клопотання про витребування доказів перетину кордону України ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 не вказав, які саме істотні для вирішення справи обставини мали бути встановлені відповідною інформацією. 
Стосовно доводів касаційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні будь-які документи на підтвердження передачі релігійній громаді права користування спірним приміщенням; оскільки право власності на успадковане нерухоме майно ОСОБА_2 зареєструвала лише 24 квітня 2009 року, то передати його в користування у 2008 році вона не могла; суд не дав оцінки поясненням ОСОБА_2 щодо несплати нею податків, зборів, обов`язкових платежів, витрат на утримання нерухомого майна, необхідно зазначити таке. 
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
ОСОБА_2 як власниця ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_2»за адресою:  АДРЕСА_1  вправі розпоряджатися ним на власний розсуд, що прав та інтересів ОСОБА_1 не стосується, адже він не довів належність спірного майна йому. 
Аналогічно не впливають на права та інтереси ОСОБА_1 обставини (за їх доведеності) щодо несплати ОСОБА_2 податків, зборів, обов`язкових платежів, витрат на утримання нерухомого майна. 
Інші доводи касаційної скарги по суті спору є необґрунтованими та не впливають на висновки судів.

Щодо оскарження додаткової постанови апеляційного суду
Касаційна скарга на додаткову постанову апеляційного суду мотивована тим, що суд не врахував правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року в справі № 904/4494/18, від 19 лютого 2019 року в справі № 755/9215/15-ц, в постановах Верховного Суду від 22 березня 2018 року в справі № 910/9111/17, від 05 червня 2018 року в справі № 904/8308/17, від 14 лютого 2019 року в справі № 916/24/18,  від 21 серпня 2019 року в справі № 922/2821/18, щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу.  ОСОБА_2 не підписувала україномовну редакцію договору про правову допомогу, на момент подання відзиву витрати на правничу допомогу понесені не були (квитанція до прибуткового касового ордера датована 23 січня 2025 року). ОСОБА_2 не надала розрахунку судових витрат, що є підставою відмови у їх розподілі. 
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороноюабо третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Під часвизначення суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності). Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Суд, оцінюючи подані документи, якими позивач (представник) обґрунтовують фактичне понесення витрат на професійну правничу допомогу, дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу є завищеними та не співмірними зі складністю справи, витраченим часом адвоката та наданих з боку останнього послуг. Отже, стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. 
Заявник посилається на висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року в справі № 904/4494/18, від 19 лютого  2019 року в справі № 755/9215/15-ц, у постановах Верховного Суду  від 22 березня 2018 року в справі № 910/9111/17, від 05 червня 2018 року в справі № 904/8308/17, від 14 лютого 2019 року в справі № 916/24/18, від 21 серпня 2019 року в справі № 922/2821/18 у частині про те, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Верховний Суд висновує про відповідність оскаржуваних судових рішень наведеним висновкам Верховного Суду. 
У поданому на апеляційну скаргу    ОСОБА_1  відзиві заявлялось, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на правничу допомогу адвоката Ляшука М. В. у суді апеляційної інстанції становитиме 8 000,00 грн. У судовому засіданні представник ОСОБА_2  - адвокат Ляшук М. В. до закінчення судових дебатів заявив про надання доказів витрат на правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. До заяви про ухвалення додаткового рішення представник ОСОБА_2.долучив: копію договору про надання правничої допомоги від 12 листопада 2024 року № 55; копію квитанції до касового прибуткового ордера від 23 січня 2025 року № 1. 

Отже, заявником надано докази на підтвердження обсягу наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість, понесених у суді апеляційної інстанції.
Безпосередньо сам договір про надання правничої допомоги від 12листопада 2024 року № 55 містить обґрунтування і посилання на склад витратна правничу допомогу, а саме фіксований розмір гонорару 8 000,00 грн (пункт 4). 
Подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару(постановаВеликої Палати Верховного Судувід 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21). 
Договір про надання правничої допомоги від 12 листопада 2024 року № 55 (т. 4, а. с. 144-145) укладено українською та польською мовами в одному документі, що містить підпис ОСОБА_2 та спростовує доводи касаційної скарги в цій частині. 
Витрати на професійну правничу допомогу в апеляційному суді (8 000,00 грн) є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
Верховний Суд висновує про відсутність підстав для переоцінки таких обставин і визначення іншого розміру витрат на правничу допомогу. 
У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами, зокрема, на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. 

Згідно з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 19 липня 2022 року всправі № 910/6807/21, від 16 березня 2023 року всправі № 927/153/22, від 07 липня 2025 року в справі № 758/1066/24, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Тобто відсутність доказів фактичного понесення  ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу на момент заявлення їх попереднього розміру у відзиві на апеляційну скаргу не може бути підставою відмови в розподілі таких судових витрат. 

Додаткова постанова апеляційного суду ухвалена відповідно до вимог процесуального закону. Підстави для її скасування відсутні. 

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає, що касаційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.

Щодо розподілу судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення залишаються без змін, розподілу судового збору Верховний Суд не здійснює.

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Ляшук М. В. зазначає, що  ОСОБА_1  заявив, що попередній розрахунок витрат на професійну правничу допомогу у Верховному Суді становить 8 000,00 грн.

Верховний Суд зауважує, що відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України докази понесення судових витрат подаються протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 20 червня 2024 року, постанову Рівненського апеляційного суду від 23 січня 2025 року та додаткову постанову Рівненського апеляційного суду від 27 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік
В. М. Ігнатенко 
І. М. Фаловська