справа № 991/5181/20
провадження №11-кп/991/1/25
головуючий суддя:  ОСОБА_1 
доповідач: ОСОБА_2 

ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
АПЕЛЯЦІЙНА ПАЛАТА

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 грудня 2025 року          місто Київ

Колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 , 
за участі прокурора ОСОБА_6 , 
захисника ОСОБА_7 , 
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Вищого антикорупційного суду від 21.05.2021 р. у кримінальному провадженні № 52020000000000227 від 30.03.2020 р., яким: 

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Стрий Львівської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , 

визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, - 
в с т а н о в и л а:

18.06.2021 року прокурором подано апеляційну скаргу на вирок Вищого антикорупційного суду від 21.05.2021 р., яка разом з матеріалами кримінального провадження 25.06.2021 року надійшла на розгляд до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду (т. 9 а.с. 100-115).
Ухвалою від 29.06.2021 р. за апеляційною скаргою прокурора відкрито апеляційне провадження (т. 9 а.с. 122). 
Ухвалою від 27.12.2022 р. провадження за апеляційною скаргою зупинено на підставі ст. 335 КПК України, до звільнення ОСОБА_8 з військової служби (т. 11 а.с. 37).
Ухвалою колегії суддів від 08.09.2025 р. провадження за апеляційною скаргою відновлено у зв`язку з надходженням від прокурора відповідного клопотання від 02.09.2021 р. та документів про те, що ОСОБА_8 звільнено з військової служби на підставі висновку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби (т. 11 а.с. 84). 

1.Формулювання пред`явленого органом досудового розслідування обвинувачення.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у зловживанні владою, тобто в умисному, з метою одержання неправомірної вигоди для себе використанні службовою особою влади всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом державним інтересам в особі юридичної особи публічного права - Управлінню справами Апарату ВРУ, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, за таких обставин.
26.10.2014 року ОСОБА_8 обрано народним депутатом України VIII скликання та 27.11.2014 року він склав присягу народного депутата України перед ВРУ. 
Набувши повноважень народного депутата України, ОСОБА_8 , будучи забезпеченим житлом у м. Києві, а саме з 27.03.2013 року маючи у спільній сумісній власності з дружиною ОСОБА_10 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , зловживаючи владою, тобто умисно використовуючи як службова особа надані йому як народному депутату України владні повноваження, в межах наданої йому компетенції ставити обов`язкові для виконання юридичною особою вимоги щодо забезпечення гарантії його депутатської діяльності в частині виплати компенсації за оренду житла чи винайму готельного номера, діючи умисно, з корисливих мотивів, всупереч інтересам служби, 26.11.2014 року вирішив отримати неправомірну вигоду для себе за рахунок коштів, передбачених Законом України «Про статус народного депутата України» (далі - Закон № 2790-XII) для компенсації вартості оренди (винайму) житла народним депутатам.
Для одержання неправомірної вигоди у виді надання йому як народному депутату України у користування готельного номера за рахунок бюджетних коштів, передбачених на компенсацію вартості оренди житла або винайму готельного номера народними депутатами України, без наявності підстав для отримання таких коштів внаслідок забезпеченості житлом у м. Києві, ОСОБА_8 26.11.2014 року подав на ім`я керівника Апарату ВРУ три заяви, які 08.12.2014 року були зареєстровані в Апараті ВРУ, у яких просив розмістити його в готелі «Київ» у зв`язку з відсутністю власного житла в м. Києві, нараховувати кошти для винайму готельного номера, та перераховувати їх на рахунок ДП «Готельний комплекс «Київ» Управління справами ВРУ протягом усього строку виконання депутатських повноважень.
При цьому, ОСОБА_8 усвідомлював, що його звернення до Керівника Апарату ВРУ з метою безпідставного отримання неправомірної вигоди у вигляді права користування готельним номером за рахунок коштів, передбачених на забезпечення діяльності ВРУ, суперечить інтересам служби і цілям гарантій депутатської діяльності, що визначені Законом № 2790-XII, а співробітники Апарату ВРУ не уповноважені здійснювати перевірку повідомленої народним депутатом України інформації щодо наявності підстав для отримання коштів як компенсації згідно ст. 35 Закону № 2790-XII, і лише на підставі висунутої народним депутатом вимоги зобов`язані надати йому готельний номер з відшкодуванням його вартості за рахунок бюджетних коштів. Отже, ОСОБА_8 був переконаний, що за будь-яких обставин після звернення із заявами отримає таку неправомірну вигоду, а відшкодування вартості виділеного йому готельного номера здійснюватиметься Управлінням справами ВРУ за рахунок бюджетних коштів, що призведе до тяжких наслідків у виді протиправного вибуття відповідної суми коштів, передбачених на забезпечення діяльності ВРУ, з рахунку юридичної особи публічного права.
26.11.2014 року ОСОБА_8 уклав договір з ДП «Готельний комплекс «Київ» № 112 про надання послуг та отримав у користування готельний номер, вартість винайму якого оплачувалась Управлінням справами ВРУ за рахунок бюджетних коштів, передбачених на забезпечення діяльності ВРУ.
29.01.2016 року Розпорядженням першого заступника Керівника Апарату ВРУ № 12 затверджено новий Порядок видачі народним депутатам України коштів для компенсації вартості оренди житла або винайму готельного номера. 
16.03.2016 року невстановлена досудовим розслідуванням особа підписала від імені ОСОБА_8 та 17.03.2016 року за обізнаності останнього подала до Апарату ВРУ заяву про подальше перерахування коштів, що нараховувались йому для компенсації вартості винайму готельного номера, на рахунки ДП «Готельний комплекс «Київ».
07.12.2017 року ОСОБА_8 звернувся до Апарату ВРУ із заявою про припинення з 01.01.2018 року нарахування компенсаційних виплат за винайм ним готельного номера, припинивши таким чином вчинюване ним кримінальне правопорушення.
Отже, ОСОБА_8 , будучи службовою особою і зловживаючи владою всупереч інтересам служби, шляхом подання вищевказаних заяв та усвідомлюючи той факт того, що співробітники Апарату ВРУ та Управління справами ВРУ не мають повноважень перевіряти наявність у народного депутата України житла в м. Києві, у період з 27.11.2014 року по 31.12.2017 року (включно) отримав неправомірну вигоду для себе, яка полягала в оплаті за рахунок бюджетних коштів отриманого ним в користування готельного номера в ДП «Готельний комплекс «Київ».
Внаслідок протиправних дій ОСОБА_8 на підставі поданих ним заяв від 26.11.2014 р., Управління справами ВРУ у період з 27.11.2014 року по 31.12.2017 року нарахувало йому кошти для компенсації вартості винайму готельного номера в сумі 543 900 грн. (що більше ніж у 250 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян), які у подальшому на підставі його заяв перерахувало на рахунок ДП «Готельний комплекс «Київ» як оплату за користування ОСОБА_8 готельним номером. Відтак, протиправними діями ОСОБА_8 Управлінню справами Апарату ВРУ як юридичній особі публічного права і головному розпоряднику бюджетних коштів спричинено тяжкі наслідки, які полягають у безповоротній втраті бюджетних коштів у сумі 543 900 грн. 

2.Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції та встановлені ним обставини.
Вироком Вищого антикорупційного суду від 21.05.2021 р. ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення (т. 9 а.с. 72-88). 
При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_8 не є суб`єктом інкримінованого кримінального правопорушення, його дії не мали ознак протиправності, не суперечили інтересам служби та не спричинили тяжкі наслідки державним інтересам, а відтак, у його діях відсутні обов`язкові ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторін інкримінованого злочину. 
На обґрунтування зазначених висновків суд навів мотиви, які включають результати оцінки доказів сторони обвинувачення та захисту з огляду на елементи складу кримінального правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення. 
Зокрема, у вироку зазначено, що ОСОБА_8 не є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, оскільки, отримуючи кошти на винайм готельного номера, народний депутат не реалізує владні повноваження, натомість, реалізує надане законом право на забезпечення житлом, передбачене ст. 35 Закону № 2790-ХІІ, яке здійснюється у контексті права громадянина на житло, гарантованого Конституцією України та Житловим кодексом УРСР, що свідчить про відсутність у діях народного депутата, який звертається до Апарату ВРУ із заявою щодо забезпечення житлом, владних повноважень. Суд при цьому наголосив, що не слід ототожнювати реалізацію народним депутатом України права на забезпечення житлом, визначене ст. 35 Закону № 2790-ХІІ, зі здійсненням ним як представником влади повноважень народного депутата України. Відтак, звертаючись до Апарату ВРУ із заявами, пов`язаними з реалізацією права на забезпечення житлом, передбаченого ст. 35 Закону № 2790-ХІІ, ОСОБА_8 не діяв як представник влади, тобто не реалізовував владних повноважень.
З огляду на мотиви про відсутність у ОСОБА_8 ознак спеціального суб`єкта, суд дійшов висновку, що дії, вказані в обвинувальні акті, вчинялись ОСОБА_8 без використання влади.
Крім того, за висновком суду першої інстанції, у діях ОСОБА_8 також відсутня ознака протиправності, оскільки впродовж 2014 року ст. 35 Закону № 2790-XII, яка регулювала питання забезпечення народних депутатів України жилими приміщеннями, неодноразово змінювалась. Зокрема, у цей період діяли три редакції статті, які мали суттєву різницю щодо способів та умов такого забезпечення, тобто на час вчинення ОСОБА_8 інкримінованих дій було відсутнє стабільне законодавство, яке б забезпечило стійке регулювання вказаних правовідносин. Більше того, на час звернення ОСОБА_8 за здійсненням компенсаційних виплат не існувала практика, яка б встановлювала послідовне тлумачення висліву «не забезпечений житлом у м. Києві». Відтак, саме низька якість закону створила суттєві складнощі для ОСОБА_8 щодо відокремлення правомірної поведінки від протиправної та у передбаченні юридичних наслідків своєї поведінки. 
Дійшовши висновку, що дії ОСОБА_8 не мали ознак протиправності, суд констатував, що його дії не суперечили інтересам служби, а оплата за рахунок бюджетних коштів наданого ОСОБА_8 у користування готельного номера не є неправомірною вигодою. 
Також, суд дійшов висновку, що діями ОСОБА_8 не спричинено тяжких наслідків державним інтересам, оскільки кошти у сумі 543 900 грн., які були перераховані з рахунку Управління справами ВРУ Апарату ВРУ безпосередньо на рахунок ДП «Готельний комплекс «Київ» Управління справами Апарату ВРУ, не вибули зі сфери об`єктів управління державної власності.
Крім того, суд констатував відсутність у діях ОСОБА_8 суб`єктивної сторони інкримінованого кримінального правопорушення, а саме - умислу на його вчинення та мети, оскільки: 1) у 2014 році ОСОБА_8 не мав юридичної освіти та досвіду роботи на посаді народного депутата України, відтак, не був обізнаний з особливостями правового регулювання депутатської діяльності, 2) ознайомлення ОСОБА_8 зі змістом Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» відбулось у письмовому вигляді, втім доказів на підтвердження факту ознайомлення зі ст. 35 Закону № 2790-XII чи іншими документами, які регулювали питання надання компенсації вартості винайму готельного номера, прокурором не надано, 3) у матеріалах справи відсутні докази того, що з ОСОБА_8 та іншими депутатами VIII скликання проводилась робота з роз`яснення нормативних положень щодо виплати компенсації вартості винайму готельного номера, 4) у 2014 році не існувало випадків притягнення до відповідальності інших народних депутатів України за дії, подібні до тих, у яких обвинувачувався ОСОБА_8 , 5) заява ОСОБА_8 від 26.11.2014 р. містить друкований текст, який стосується відсутності у нього житла у м. Києві, та власноручно написаний останнім текст - прізвище, ім`я та по-батькові, його підпис та дата складання заяви. Тобто ОСОБА_8 , складаючи заяву з вимогою розміщення його в номері готелю, не мав обов`язку зазначати відомості щодо відсутності у нього житла у м. Києві, 6) існуючий порядок надавав народним депутатам можливість альтернативних дій: одержати компенсаційні виплати на особистий рахунок або здійснити розпорядження про перерахування коштів на рахунок готелю. ОСОБА_8 обрав другий варіант, що свідчить про відсутність у нього наміру особисто збагатитись за рахунок коштів, передбачених на реалізацію депутатських гарантій, 7) використовуючи компенсацію оплати вартості винайму готельного номера, ОСОБА_8 не мав на меті одержання неправомірної вигоди, оскільки готель «Київ» розташований у безпосередній близькості з ВРУ, що відігравало вирішальну роль при обранні народними депутатами цього готелю для проживання на час реалізації повноважень, 8) відсутні докази, що ОСОБА_8 використовував готельний номер не за призначенням чи проживав у квартирі, яка належала йому на праві спільної сумісної власності з дружиною, 9) згідно з матеріалами справи та показаннями свідків, придбана ОСОБА_11 та його дружиною квартира не відповідала вимогам для комфортного проживання, оскільки мала значний ступінь зносу та вимагала проведення відновлювальних робіт, 10) про відсутність у ОСОБА_8 мети отримання неправомірної вигоди свідчить те, що 07.12.2017 року він добровільно подав заяву про припинення перерахунку коштів на рахунок ДП «Готельний комплекс «Київ» з 01.01.2018 року у зв`язку з відсутністю потреби у подальшому використанні готельного номера. 
Вирок постановлено з окремою думкою головуючого судді ОСОБА_1 про те, що  ОСОБА_8 мав ознаки спеціального суб`єкта кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, а отже, діяв з використанням влади, а дії, які він вчинив, випливають з його службових повноважень та пов`язані із здійсненням права, яким він був наділений в силу посади, яку обіймав (т. 9 а.с. 89-90). 

3.Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати виправдувальний вирок щодо ОСОБА_8 та постановити новий, яким визнати останнього винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, та призначити йому покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади (окрім виборних) строком на один рік зі штрафом 8 500 грн., стягнути з нього на користь держави витрати на проведення експертиз у сумі 14 130,40 грн., та змінити запобіжний захід у вигляді особистої поруки на тримання під вартою, взявши його під варту в залі суду (т. 9 а.с. 100-115). 
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також допущені ним істотні порушення вимог КПК України. Стверджує, що суд першої інстанції дійшов хибних висновків про відсутність у ОСОБА_8 ознак спеціального суб`єкта інкримінованого злочину, а також про відсутність у його діях об`єктивної та суб`єктивної сторін злочину. Зокрема, твердження суду про те, що остаточне рішення щодо виплати компенсації приймалось саме Апаратом ВРУ на підставі поданих народним депутатом документів суперечить ст. 35 Закону України «Про статус народного депутата України», згідно з якою Апарат ВРУ, окрім як видавати кошти для компенсації при зверненні народного депутата із заявою та копією документа, до якого внесені відомості про місце його проживання, інших дій вчиняти не міг. Суд дійшов хибного висновку, що з огляду на відсутність у ОСОБА_8 ознак спеціального суб`єкта, дії вчинялись ним без використання влади, оскільки саме наявність статусу народного депутата України надавала йому право звернутись до Апарату ВРУ з вимогою про виплату компенсації за винайм готельного номеру в порядку забезпечення гарантій депутатської діяльності. Неправильним є і висновок суду про те, що інкриміновані ОСОБА_8 дії не суперечили інтересам служби, оскільки використання владних повноважень ним як народним депутатом всупереч Закону № 2790-XII для забезпечення можливості за кошти бюджету проживати у готельному номері при наявності власного житла у м. Києві свідчить про те, що ці владні повноваження використані всупереч інтересів служби. В оскаржуваному вироку також наголошується на необізнаності ОСОБА_8 з нормативним регулюванням виплати компенсації за винайм готельного номеру, втім на час його звернення до Апарату ВРУ з вимогою про здійснення такої компенсації діяла редакція ст. 35 Закону від 07.07.2014 р., коли ОСОБА_8 ще не був народним депутатом, а тому саме положення закону мало застосовуватись до правовідносин щодо одержання компенсації. Натомість, суд навів норми підзаконного акту - Положення про порядок виплати народним депутатам України щомісячної компенсації для оренди житла або винайму готельного номеру № 248 від 08.04.2014 р., ігноруючи ієрархію норм, згідно якої норми закону мають вищу юридичну силу порівняно з нормами підзаконного нормативного акту. При цьому, суд дійшов висновку про неякісне законодавство, а також про відсутність визначення поняття «не забезпечений житлом у м. Києві», втім не навів у вироку, на підставі яких норм ОСОБА_8 звернувся до Апарату ВРУ за отриманням компенсаційних виплат, зокрема - норм вищевказаного Положення чи Закону № 2790-XII. Також, судом належним чином не надано оцінку доказам, які вказують на обізнаність ОСОБА_8 з порядком та умовами забезпечення реалізації зазначеної у ст. 35 Закону № 2790-XII гарантії. Зокрема, звернення із заявами від 26.11.2014 р. підтверджує усвідомлення того, що без його волевиявлення надання компенсації за винайм житла було неможливим, і що умова надання компенсації не могла бути предметом перевірки органу, який здійснював компенсацію. Крім того, посилання у вказаних заявах саме на Закон, а не на Положення, свідчить про обізнаність з цими нормами. На переконання прокурора, життєвий досвід ОСОБА_8 , зокрема його робота помічником народного депутата та служба в СБУ на керівній посаді свідчить, що він не міг не розуміти порядку та умов отримання компенсації за винайм готельного номера. Заперечуючи висновок суду про відсутність у діях ОСОБА_8 суб`єктивної сторони злочину внаслідок відсутності випадків притягнення до відповідальності інших депутатів за подібного роду діяння, прокурор посилається на те, що подібне тлумачення призведе до того, що особа, яка вчинила злочин, за вчинення якого ще не сформована практика притягнення до відповідальності, не зможе бути засуджена, бо нібито не усвідомлювала протиправності діяння. Також, безпідставним є посилання суду як на обставину, що підтверджує відсутність умислу в діях ОСОБА_8 , на відображення ним у щорічних деклараціях належності його дружині квартири у м. Києві, оскільки інкримінований злочин вчинено у листопаді 2014 року, а електронні декларації посадовців стали загальнодоступними у вересні 2016 року. Також, в оскаржуваному вироку зазначається, що встановлення можливості проживання у придбаній родиною ОСОБА_19 квартирі з технічної точки зору перебуває поза межами предмету доказування, але при цьому вказано, що внаслідок необхідності проведення відновлювальних робіт у квартирі та придбання мінімально необхідних меблів та техніки ОСОБА_8 скористався законодавчою гарантією щодо забезпечення житлом. Висновок суду про те, що кошти у сумі 543 900 грн., які були перераховані з рахунку Управління справами ВРУ на рахунок ДП «Готельний комплекс «Київ» Управління справами Апарату ВРУ, не вибули зі сфери об`єктів управління державної власності, а відтак, відсутнє заподіяння тяжких наслідків інтересам держави, суперечить чинному законодавству, оскільки оплата послуг з надання у користування ОСОБА_8 готельного номера за рахунок бюджетних коштів спричинила втрату відповідної суми бюджетних коштів, які виділялись саме Управлінню справами ВРУ та могли бути використані на інші потреби з додержанням бюджетного законодавства. 
Захисник ОСОБА_12 подав письмові заперечення проти апеляційної скарги прокурора, у яких зазначив, що доводи останнього ґрунтуються на власній оцінці та інтерпретації законодавства. З тексту апеляційної скарги вбачається, що прокурор не погоджується з 10 пунктами вироку з понад 200, втім не зазначає, які саме докази не досліджені або ж які аргументи сторони обвинувачення не враховані, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам провадження. На переконання захисту, оскаржуваний вирок містить вичерпний перелік доказів та їх оцінку, оскільки судом проаналізовано кожен документ, показання та доводи учасників провадження, та надано їм відповідну оцінку. Суд першої інстанції зазначив, чому частину доказів визнав неналежними, та вказав мотиви відхилення інших доказів. Також, прокурор стверджує, що у Апарату ВРУ немає інших варіантів поведінки, окрім як видати народному депутату кошти на оренду житла або винайм готельного номера на підставі його заяви, втім це не відповідає дійсності, оскільки сама по собі заява депутата не є актом влади, та жоден бухгалтер, який підписав платіжні доручення на списання коштів, не списав би їх без рішення керівників Апарату ВРУ. 
Доводи прокурора про те, що ОСОБА_8 у заяві вказав про відсутність у нього житла в м. Києві також є безпідставними, оскільки заява таких відомостей взагалі не містить. Більше того, ОСОБА_8 неодноразово наголошував, що всі заощадження та залучені кошти його сім`ї витрачені на придбання квартири та ремонт у ній, оскільки вона була не придатною для проживання, що підтвердила і свідок ОСОБА_13 (продавець квартири). Крім того, ОСОБА_8 зазначав, що з початком Революції Гідності він повністю відійшов від сімейних справ та фактично проживав на Майдані, будучи одним з керівників Самооборони Майдану . Пізніше, у 2014 році, ОСОБА_8 перебував на сході країни, де займався безпековими питаннями. Можливість долучитись до побутових питань, пов`язаних з ремонтом квартири, з`явилась у нього лише в 2016 році. Після закінчення ремонту 07.12.2017 року він самостійно подав заяву про припинення перерахунку коштів на рахунок ДП «Готельний комплекс «Київ» з 01.01.2018 року у зв`язку з відсутністю потреби подальшого використання готельного номера (т. 10 а.с. 8-16).

4.Узагальнений виклад позицій учасників апеляційного провадження.

Прокурор ОСОБА_15 підтримала апеляційну скаргу прокурора та просила її задовольнити з підстав, викладених у ній. Додатково зазначила, що досліджені судом апеляційної інстанції докази підтверджують винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину. Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_8 , подаючи заяви від 26.11.2014 р., не мав ознак спеціального суб`єкта злочину, передбаченого ст. 364 КК України, суперечить наявним у справі доказам. Показання ОСОБА_8 щодо підписання ним шаблонної форми заяви не спростовують того, що він усвідомлював зміст заяви, яку подав. Заперечила проти задоволення клопотання сторони захисту про закриття кримінального провадження у зв`язку зі спливом строку, оскільки згідно обвинувального акта та досліджених доказів, злочин, який інкримінований ОСОБА_8 , вчинявся до 31.12.2017 року включно. Отже, строки притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності не сплили, оскільки їх потрібно рахувати саме з вказаної дати. Відтак, просила задовольнити апеляційну скаргу прокурора у повному обсязі. 
Представник Управління справами Апарату ВРУ (потерпілого) ОСОБА_16 підтримала позицію прокурора та просила задовольнити його апеляційну скаргу. Наголосила, що згідно Закону України «Про статус народного депутата України» народним депутатам надано гарантійні виплати, зокрема - компенсацію за оренду готельного номеру або за оренду житла. Подаючи заяву, народний депутат України висловлює своє волевиявлення і підтверджує, що він не забезпечений житлом у м. Києві. Закон передбачає дві умови, за яких народний депутат може подати таку заяву, а саме: він не забезпечений житлом у м. Києві або проживає відповідно до місця реєстрації понад 30 км від м. Києва. Працівники Апарату ВРУ не мали жодних повноважень на перевірку документів та заяв, які особисто подавалися народними депутатами України. ОСОБА_8 подав три заяви, тобто він виявив бажання, а відтак, позиція захисту про те, що йому щось було невідомо, є безпідставною. Подаючи у 2017 році заяву про припинення отримання компенсації, ОСОБА_8 розумів, що незаконно отримував її за кошти держави та внаслідок таких дій Апарату ВРУ завдано шкоду у значному розмірі. Зауважила, що хоча кошти згодом і були повернуті, але у державний бюджет, а не на рахунок Апарату ВРУ. Подальший розгляд апеляційної скарги просила здійснювати за її відсутності.
Захисник ОСОБА_7 заперечив проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просив залишити оскаржуваний вирок без змін. Додатково зазначив, що суд першої інстанції провів повне дослідження доказів та дійшов вірного висновку про відсутність у діях ОСОБА_8 складу інкримінованого злочину. Натомість, апеляційна скарга прокурора ґрунтується на припущеннях та хибному тлумаченні законодавства. Наголосив на відсутності суб`єктивної сторони злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_8 , через правову невизначеність. ОСОБА_8 , подаючи відповідні заяви, керувався тим, що прописаний у м. Стрий Львівської області та не мав житла у м. Києві, придатного для проживання. Інформація про наявність у ОСОБА_8 частки у квартирі дружини не приховувалась, оскільки останній щорічно вказував її у своїх деклараціях. Суд дійшов вірного висновку, що придбана сім`єю ОСОБА_19 квартира перебувала у неналежному для проживання стані. При цьому, проживання в готелі поблизу Верховної Ради України було зумовлено саме безпековими ризиками та відсутністю придатного житла, а не корисливим мотивом. ОСОБА_8 не міг завершити ремонт раніше 2017 року через об`єктивні обставини, зокрема, він брав участь у Революції гідності, після був членом Комітету національної безпеки та оборони в умовах початку російської агресії проти України. Як тільки ремонт завершився і зникли ризики, ОСОБА_8 добровільно відмовився від компенсації, про що у листопаді 2017 року подав відповідну заяву. 
Обвинувачений ОСОБА_8 підтримав позицію свого захисника та зазначив, що у 2013 році він з дружиною придбали квартиру, яка перебувала у непридатному для проживання стані та потребувала капітального ремонту, який виконувався до кінця 2017 року. Тривалий ремонт був обумовлений відсутністю у родини достатньої кількості коштів та відсутністю у нього часу для організації ремонту через зайнятість на роботі. У період подій Революції гідності він був керівником комендатури самооборони Майдану, у 2014 році був призначений заступником Голови Служби безпеки України, що уповільнювало процес виконання ремонтних робіт через брак вільного часу. Крім того, додатковою підставою користування готельним номером було забезпечення безпеки його та членів родини, яка проживала окремо у зв`язку з можливими ризиками загрози їх життю та здоров`ю, пов`язаними з його активною громадсько-політичною діяльністю на посаді народного депутата України та голови Комітету з питань національної безпеки і оборони. У 2014 році слідчим комітетом РФ розпочато низку кримінальних проваджень щодо нього з приводу подій, які відбувалися у той період на Сході України, та його внесено у так звану «базу міжнародних терористів». Іншого придатного та безпечного для проживання житла у м. Києві у нього не було. У подальшому через все це виникли складнощі у його сімейних відносинах, тому і надалі часто він був змушений проживати окремо від своєї дружини у готельному номері. 
Захисник ОСОБА_12 , належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, в судове засідання не з`явився. Враховуючи положення ч. 4 ст. 405 КПК України та думку інших учасників, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги прокурора за відсутності захисника ОСОБА_12 , оскільки його неявка не перешкоджає судовому розгляду, а інтереси ОСОБА_8 належним чином представлені іншим захисником. 

5.Мотиви суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
При перегляді оскаржуваного вироку апеляційний суд, згідно зі ст. ст. 2, 7, 370, 404, 419 КПК України, дотримуючись засад кримінального провадження, зобов`язаний ретельно перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, з`ясувати, чи повно, всебічно та об`єктивно здійснено судове провадження, чи було у передбаченому КПК України порядку здобуто докази обвинувачення, чи оцінено їх судом першої інстанції із додержанням правил ст. 94 КПК України, чи правильно застосовано закон про кримінальну відповідальність. 
Згідно з вимогами ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні, зокрема, підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд. 
При цьому, у відповідності до вимог ст. 370 КПК України судове рішення має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. 
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням норм процесуального кодексу. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні та достатні мотиви, на підставі яких його ухвалено. 
За результатами апеляційного розгляду колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції вищенаведені вимоги процесуального закону дотримано не у повному обсязі, оскільки висновок суду про відсутність у ОСОБА_8 ознаки спеціального суб`єкту, а також окремі висновки про відсутність інших обов`язкових ознак інкримінованого злочину та окремі підстави виправдання останнього не відповідають фактичним обставинам провадження та суперечать положенням закону. В той же час, дослідивши під час апеляційного розгляду докази за своїм внутрішнім переконанням, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, колегія суддів в цілому також дійшла висновку про наявність підстав для виправдання ОСОБА_8 , оскільки стороною обвинувачення дійсно не доведено, що у його діях наявні обов`язкові елементи об`єктивної та суб`єктивної сторони складу злочину за ч. 2 ст. 364 КК України. Водночас, зміна мотивів такого виправдання, ніж ті, які вказані в оскаржуваному вироку, не тягне за собою його скасування. 

5.1. Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про наявність ознак суб`єкта кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. 

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги прокурора в цій частині, колегія суддів виходить з того, що висновки суду першої інстанції з приводу відсутності в діях ОСОБА_8 обов`язкової ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, - спеціального суб`єкту, є хибними та необґрунтованими. 
Законодавець визначив дві альтернативні форми суспільно небезпечного діяння у складі кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, а саме: 1) зловживання владою, тобто використання службовою особою влади всупереч інтересам служби, та 2) зловживання службовим становищем, тобто використання службовою особою службового становища всупереч інтересам служби.
Суб`єктом зловживання владою є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а суб`єктом зловживання службовим становищем - ті особи, які обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням.
Отже, суб`єктом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 КК України, є службова особа, яка може бути або представником влади, або іншою службовою особою.
Представники влади відрізняються від інших категорій службових осіб публічного права тим, що мають право висувати вимоги та приймати рішення, обов`язкові для виконання фізичними і юридичними особами незалежно від їх підлеглості або відомчої приналежності, здійснювати інші владні повноваження.
Вчинення кримінального правопорушення, яке є предметом розгляду у даному провадженні, представником влади здійснюється у формі зловживання владою.
Розмежування форм суспільно небезпечного діяння в складі кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 КК України (зловживання владою від зловживання службовим становищем) здійснюється з огляду на зміст повноважень, прав, обов`язків та можливостей, обумовлених ними, наданих для реалізації відповідних функцій, здійснення яких доручено особі.
До змісту такої форми протиправної поведінки, як зловживання владою, відноситься, серед іншого, також і безпідставне використання повноважень, правомочностей, тобто прав, гарантій, пільг, інших благ, які безпосередньо пов`язані із здійсненням функцій представника влади.
Обмеження кола діянь, які становлять зловживання владою, лише тими діяннями, які безпосередньо пов`язані із використанням повноважень, наданих для здійснення відповідної функції, штучно і безпідставно виключає зі сфери кримінально-правового регулювання протиправне використання представником влади можливостей, які походять від гарантій, наданих державою для забезпечення дієвого здійснення своїх обов`язків, безпідставне користування пільгами або іншими благами тощо, які безпосередньо пов`язані і обумовлені здійсненням функцій представника влади.
Обов`язковою умовою притягнення до кримінальної відповідальності є встановлення того, що дії винної особи перебували у безпосередньому зв`язку з її службовими повноваженнями, були зумовлені тими фактичними можливостями, які походять від службового становища особи, виконуваних функцій і наданих повноважень, що існує неподільний зв`язок між службовим становищем, компетенцією службової особи, змістом і обсягом наданих повноважень та їх використанням для вчинення кримінального правопорушення.
Здійснення функцій представника влади реалізується через використання відповідних повноважень, які спираються на гарантії такої діяльності, а отже, зловживання владою не вичерпується лише використанням наданих прав та обов`язків, а може полягати також у безпідставному використанні гарантій, які надаються державою для належного здійснення функцій представника влади.
Відповідно до ст. 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. 
Статтею 75 Конституції України регламентовано, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України. Основу конституційного складу ВРУ становлять народні депутати, які набувають відповідних повноважень з моменту складення ними присяги, яка підписується кожним народним депутатом.
Отже, народний депутат є представником влади, оскільки здійснює повноваження представника законодавчої гілки влади та, відповідно, є спеціальним суб`єктом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 КК України, у формі зловживання владою.
Згідно з ч. 4 ст. 1 Закону України «Про статус народного депутата України», держава гарантує народним депутатам забезпечення необхідними умовами для здійснення ними депутатських повноважень 
Відшкодування народному депутатові України вартості оренди чи винайму готельного номера в м. Києві є складовою гарантій депутатської діяльності, перелік яких наведено у Розділі IV Закону України «Про статус народного депутата України».
Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 35 вказаного Закону, у витратах на забезпечення діяльності ВРУ передбачаються кошти на оренду житла або винайм готельного номера. Народному депутату на оренду житла або винайм готельного номера на підставі його заяви та копії документа, до якого внесені відомості про місце його проживання, Апаратом ВРУ щомісячно видаються кошти в розмірі, встановленому кошторисом ВРУ для компенсації вартості оренди (винайму).
Правом на відшкодування вартості оренди чи винайму готельного номера наділений виключно народний депутат України, тобто це право є складовою правового статусу народного депутата та гарантією депутатської діяльності, яка забезпечує його безперешкодну та ефективну участь у здійсненні своїх функцій.
Гарантії депутатської діяльності не є самостійними, а походять від депутатських повноважень, оскільки вони встановлюються державою і закріплюються в законодавстві, а кожна з них покликана забезпечити реалізацію певного повноваження.
Відтак, за своїм статусом народний депутат України унормовано наділений правом на отримання за певних обставин із Державного бюджету України компенсаційних витрат, пов`язаних, зокрема, із винаймом готельного номера як гарантії забезпечення виконання ним своїх повноважень. Реалізація цього права потребує обов`язкового інформування про наявність таких обставин. 
У цьому кримінальному провадженні право проживати в готелі і компенсація відповідних витрат обумовлені здійсненням народним депутатом функції представника влади, адже спрямовані на забезпечення нормальних умов для здійснення його повноважень.
Отже, з огляду на викладене вище, зміст зловживання владою становить безпідставне використання народним депутатом як представником влади гарантії, наданої державою для здійснення ним своїх повноважень, у вигляді безпідставного користування майновим благом, що безпосередньо пов`язане зі здійсненням владних функцій.
Вищенаведене прямо узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові ОП ККС ВС від 27.11.2023 р. (справа № 991/3966/20). 
Згідно з матеріалами провадження, 26.10.2014 року ОСОБА_8 обрано народним депутатом України VIII скликання та 27.11.2014 року він склав присягу перед ВРУ, зобов`язавшись усіма своїми діями боронити суверенітет і незалежність України, дбати про благо Вітчизни і добробут Українського народу, додержуватися Конституції України та законів України, виконувати свої обов`язки в інтересах усіх співвітчизників (т. 4 а.с. 108). 
Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України «Про статус народного депутата України», порушення посадовими особами органів державної влади, підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності і підпорядкування передбачених цим законом гарантій трудових прав народного депутата тягне за собою відповідальність відповідно до закону. Зазначене свідчить, що у своїй сукупності положення Закону України «Про статус народного депутата України» встановлюють державну гарантію щодо забезпечення житлом народного депутата України, як складову його правового статусу, наділяють останнього в силу посади, яку він обіймає, правом пред`явлення вимоги щодо реалізації цієї гарантії (шляхом подання заяви, зокрема, про компенсацію вартості винайму готельного номера), а також передбачають обов`язок посадових осіб забезпечити реалізацію цієї гарантії та відповідальність за її невиконання.
Відтак ОСОБА_8 , підписавши та подавши на ім`я керівника Апарату ВРУ три заяви від 26.11.2014 р., згідно з повноваженням, передбаченим ч. 1 ст. 35 Закону України «Про статус народного депутата України» (т. 4 а.с. 75-79), здійснюючи функції народного депутата України (а отже, представника влади), фактично поставив обов`язкову для посадових осіб Апарату ВРУ вимогу щодо забезпечення гарантії його депутатської діяльності в частині забезпечення житлом (прояв функціональної ознаки спеціального суб`єкта інкримінованого злочину). Тобто, вчинив дії, які випливають з його службових повноважень та пов`язані із здійсненням права, яким він наділений в силу посади, яку обіймав. 
За викладених обставин, у період викладених в обвинувальному акті подій ОСОБА_8 мав ознаки спеціального суб`єкта кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 КК України (посадову і функціональну ознаки), а тому діяв з використанням влади, будучи службовою особою, згідно з приміткою до цієї статті.
Натомість, суд першої інстанції, проаналізувавши положення Закону України «Про статус народного депутата України», дійшов хибного висновку про те, що народний депутат України, хоча і має владні повноваження і, відповідно, є представником законодавчої гілки влади, втім у жодній з норм не йдеться про його право давати вказівки чи інші розпорядження щодо державного майна, а відтак, отримуючи у той чи інший спосіб кошти на винайм готельного номера, реалізує не владні повноваження, а надане законом право на забезпечення житлом.

5.2. Щодо доводів апеляційної скарги про наявність об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги в цій частині прокурором зазначено, що дії ОСОБА_8 були протиправними, суперечили інтересам служби та внаслідок їх вчинення державним інтересам спричинено тяжкі наслідки. 
Натомість, як вже зазначалось вище, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_8 об`єктивної сторони інкримінованого йому злочину, зокрема відсутність ознаки протиправності, оскільки низька якість закону створила суттєві складнощі для ОСОБА_8 щодо відокремлення правомірної поведінки від протиправної та передбачення юридичних наслідків своєї поведінки. Дійшовши висновку, що дії ОСОБА_8 не мали ознак протиправності, суд констатував, що вони не суперечили інтересам служби, а оплата за рахунок бюджетних коштів отриманого ним у користування готельного номера не вважається неправомірною вигодою, оскільки кошти у сумі 543 900 грн., що були перераховані з рахунку Управління справами ВРУ безпосередньо на рахунок ДП «Готельний комплекс «Київ» Управління справами Апарату ВРУ, не вибули зі сфери об`єктів управління державної власності, що свідчить про відсутність заподіяння тяжких наслідків інтересам держави.
Надаючи оцінку вказаним доводам апеляційної скарги прокурора та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне. 
Диспозиція ч. 1 ст. 364 КК передбачає кримінальну відповідальність за зловживання владою або службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб.
Частина друга зазначеної статті передбачає кримінальну відповідальність за вчинення такого самого діяння, якщо воно спричинило тяжкі наслідки.
Зловживання владою або службовим становищем визнається злочином за наявності трьох ознак у їх сукупності: 1) використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби; 2) вчинення такого діяння з корисливих мотивів чи в інших особистих інтересах або в інтересах третіх осіб; 3) заподіяння такими діями істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам окремих громадян, або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб. 
Відсутність однієї із зазначених ознак свідчить про відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 КК України. 
Стороною обвинувачення зазначені вище дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч. 2 ст. 364 КК України як умисне зловживання владою з корисливих мотивів всупереч інтересам служби, з метою отримання неправомірної вигоди для себе, а саме оплату за рахунок бюджетних коштів, передбачених на забезпечення діяльності ВРУ, права користування готельним номером в ДП «Готельний комплекс «Київ», що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам в особі юридичної особи публічного права - Управлінню справами Апарату ВРУ. 
Зловживання службовим становищем - це будь-яке умисне використання службовою особою всупереч інтересам служби своїх прав і можливостей, пов`язаних з її посадою. У цілому зловживання службовим становищем - це більш широке поняття, воно охоплює зловживання владою, оскільки використовувати всупереч інтересам служби службова особа може і владні права та можливості, якщо вона ними наділена.
Зловживання владою або службовим становищем передбачає наявність взаємозв`язку між службовим становищем винного і його поведінкою, яка виражається в незаконних діях або бездіяльності. Службова особа при зловживанні у будь-якій формі прагне скористатися своїм службовим становищем, яке передбачає як наявність передбачених законами та іншими нормативно - правовими актами повноважень (прав і обов`язків), так і наявність фактичних можливостей, які надає їй сам авторитет посади (її загальновизнана вага, важливість, впливовість).
Поняття «інтереси служби» безпосередньо пов`язане з обсягом прав та обов`язків службової особи підприємства, установи чи організації, тобто її повноваженнями (компетенцією).
Словосполучення «всупереч інтересам служби» передбачає, що службова особа не бажає рахуватися з покладеними на неї законом чи іншим нормативно-правовим актом обов`язками, діє всупереч їм, не звертає увагу на службові інтереси.
Під інтересами служби слід розуміти, насамперед, інтереси держави взагалі, і крім того, інтереси певного органу, підприємства, установи або організації, що не суперечать, не протиставляються інтересам держави. Тому дії службової особи, вчинені у вузьковідомчих інтересах на шкоду загальнодержавним інтересам чи інтересам інших підприємств, установ та організацій, також можуть визнаватися вчиненими всупереч інтересам служби.
Ще одним елементом об`єктивної сторони зловживання владою або службовими становищем всупереч інтересам служби є наслідок у вигляді завдання істотної шкоди або тяжких наслідків охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб (ч. 1, ч. 2 ст. 364 КК України).
Пунктом 4 примітки до ст. 364 КК України визначено, що тяжкими наслідками вважаються наслідки, які у 250 і більше разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян. 
У постанові Верховного Суду від 12.12.2019 р. у справі № 646/7942/14-к сформовано правовий висновок, згідно з яким зловживанням владою або службовим становищем можуть бути визнані лише такі дії посадової особи, які випливають з її службових повноважень та були пов`язані із здійсненням прав та обов`язків, якими ця особа наділена в силу посади, яку обіймає.
Виходячи з обставин даного кримінального провадження та з урахуванням вказаного правового висновку, факт вчинення обвинуваченим дій чи бездіяльності всупереч інтересам служби, який констатується стороною обвинувачення, має доказове значення при кваліфікації дій за ст. 364 КК України лише за умови доведення факту використання при цьому ОСОБА_8 своїх владних повноважень для досягнення злочинної мети.
Зокрема, правовий статус народного депутата визначений Конституцією України, Законом України «Про статус народного депутата України», Законом України «Про Регламент Верховної Ради України», Законом України «Про комітети Верховної Ради України». 
Згідно з приписами вказаних законів, статус народного депутата об`єднує в собі як права та обов`язки, так і фактичні можливості, які надає сама посада, тобто можливості, що походять від факту обіймання посади народного депутата України. До таких можливостей відноситься, зокрема, гарантія діяльності народного депутата України, передбачена ст. 35 Закону України «Про статус народного депутата України».
Зміст вказаної гарантії полягає у тому, що у витратах на забезпечення діяльності ВРУ передбачаються кошти на оренду житла або винайм готельного номера. Право на оренду житла та відповідну компенсацію коштів мають народні депутати, не забезпечені житлом у м. Києві, якщо місце їх проживання, відповідно до його реєстрації, знаходиться на відстані понад 30 км від меж м. Києва. Підставою для щомісячної компенсації Апаратом ВР України оренди житла або винайму готельного номера народному депутату є його заява та копія документа, до якого внесені відомості про місце його проживання.
Таким чином, за ст. 35 Закону України «Про статус народного депутата України» існує неподільний зв`язок між правом на отримання компенсації вартості оренди житла або винайму готельного номера та наявністю у особи правового статусу народного депутата України. Правом скористатися такою гарантією наділена не будь-яка особа, а виключно особа, яка обіймає посаду народного депутата України. Саме від правового статусу народного депутата України та покладених представницьких повноважень походить і можливість отримати компенсацію за оренду житла або винайм готельного номера у м. Києві. Без наявності у особи такого статусу, без виконання покладених на депутата обов`язків та реалізації наданих йому депутатських повноважень використання названої гарантії є неможливим.
Отже, реалізація ОСОБА_8 права на компенсацію витрат за винайм готельного номера нормативно і фактично пов`язана із обранням останнього народним депутатом України та обмежена строком депутатських повноважень. 
Як вбачається з матеріалів провадження, 26.11.2014 року ОСОБА_8 , набувши повноважень народного депутата України VIII скликання, подав на ім`я керівника Апарату ВРУ заяви, в яких просив розмістити його в готелі «Київ» у зв`язку з відсутністю власного житла в м. Києві та нараховувати йому кошти для винайму готельного номера, які перераховувати на рахунок ДП «Готельний комплекс «Київ» протягом усього строку виконання депутатських повноважень (т. 4 а.с. 75-77). 
26.11.2014 року ОСОБА_8 уклав договір № 112 з ДП «Готельний комплекс «Київ» щодо надання послуг з винайму готельного номера за рахунок бюджетних коштів, передбачених на забезпечення діяльності ВРУ. Строк дії договору визначено до 31.12.2015 року (т. 6 а.с. 292-295). 
26.11.2014 року ОСОБА_8 подав заяву про перерахування коштів для винайму готельного номера на рахунок ДП «Готельний комплекс «Київ» Управління справами Апарату ВРУ протягом усього строку виконання депутатських повноважень (т. 4 а.с. 76). 
У подальшому, 16.03.2016 року від імені ОСОБА_8 подано заяву, адресовану першому заступнику керівника Апарату ВРУ, про перерахування відповідно до ст. 35 Закону № 2790-XII та розпорядження першого заступника керівника Апарату ВРУ № 12 від 29.01.2016 р. належних йому коштів для компенсації вартості винайму готельного номера, з розрахунку 460 грн. на добу, на рахунок ДП «Готельний комплекс «Київ» Управління справами Апарату ВРУ протягом усього строку виконання депутатських повноважень (т. 4 а.с. 78). 
Також, 01.01.2017 року обвинувачений знову уклав договір № 34-Д про винайм готельного номера у ДП «Готельний комплекс «Київ», предметом якого визначено передачу у строкове користування готельного номеру за рахунок бюджетних коштів до 31.12.2017 року (т. 4 а.с. 142-144). 
Отже, ОСОБА_8 , скориставшись гарантією компенсації вартості винайму готельного номера, реалізував цю можливість, надану йому як народному депутату України, тобто скористався наданою йому владою. 
Призначення державної гарантії для народних депутатів України, передбаченої ст. 35 Закону України «Про статус народного депутата України», обумовлено необхідністю забезпечити безперешкодну діяльність як депутатів, так і парламенту в цілому. При цьому, вказана гарантія не належить до фінансового забезпечення народного депутата, як, наприклад, посадовий оклад, надбавки та доплати. Також, вона не є грошовою винагородою за виконання народним депутатом України своїх повноважень. Будучи елементом статусу народного депутата України, гарантія винайму житла у м. Києві та компенсація визначеної вартості оренди житла або винайму готельного номера спрямована на створення належних умов для реалізації наданих депутату повноважень, що передбачені Конституцією України та законами України.
За змістом ст. 2 та ст. 9 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України», ВРУ проводить свою роботу сесійно. Сесії ВРУ складаються із засідань ВРУ, засідань комітетів, тимчасових слідчих комісій і тимчасових спеціальних комісій, що проводяться у період між пленарними засіданнями, роботи народних депутатів у депутатських фракціях (депутатських групах) та з виборцями. Місцем проведення засідань за загальним правилом є будинок ВРУ за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, 5.
З огляду на законодавчо визначене місце проведення засідань ВРУ у м. Києві, з метою забезпечення участі народного депутата України у засіданнях ВРУ, створення належних умов для виконання покладених на нього обов`язків та реалізації депутатських повноважень, ст. 35 Закону України «Про статус народного депутата України» передбачено право народного депутата отримати компенсацію вартості оренди житла або винайму готельного номера. При цьому, використання народним депутатом такої гарантії відповідатиме інтересам служби виключно у випадку, якщо він не забезпечений житлом у м. Києві, і місце його проживання, відповідно до його реєстрації, знаходиться на відстані понад 30 км від меж м. Києва, адже компенсація вартості орендованого житла або готельного номера депутату, який забезпечений житлом у м. Києві, суперечитиме меті встановлення відповідної гарантії та матиме своїм наслідком одержання неправомірної вигоди таким депутатом або третьою особою.
За версією сторони обвинувачення, народний депутат України ОСОБА_8 всупереч інтересам служби у період з 27.11.2014 року по 31.12.2017 року (включно) через забезпеченість власним житлом у м. Києві безпідставно отримував компенсацію вартості винайму готельного номера в ДП «Готельний комплекс «Київ». 
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази сторони обвинувачення та сторони захисту, повно та всебічно їх проаналізувавши, заслухавши пояснення учасників, колегія суддів не може погодитись з вищенаведеною позицією сторони обвинувачення, з огляду на таке. 
Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
За змістом ч. 1 ст. 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.
З огляду на зазначені законодавчі положення, а також правову природу та призначення державної гарантії для народних депутатів України, передбаченої ст. 35 Закону України «Про статус народного депутата України», наявність у власності народного депутата України квартири у м. Києві, яка є непридатною для проживання, не свідчить про забезпеченість такого депутата житлом та, як наслідок, не виключає право на компенсацію вартості оренди житла або винайм готельного номера.
Згідно з ч. 4 ст. 1 Закону України «Про статус народного депутата України», держава гарантує народному депутату забезпечення необхідними умовами для здійснення ним депутатських повноважень. Однією з них є гарантія у виді компенсації вартості оренди житла чи винайму готельного номеру.
Відповідно до ч. 4 ст. 32 Закону України «Про статус народного депутата України» (в редакції від 03.06.2014 р., чинній на момент інкримінованого діяння) народному депутату протягом всього строку виконання депутатських повноважень щомісячно відповідно до положень ст. 35 Закону видаються кошти для компенсації вартості оренди житла або винайму готельного номера. 
Згідно з ч. 1 ст. 35 Закону у вказаній редакції, у витратах на забезпечення діяльності ВРУ передбачаються кошти на оренду житла або винайм готельного номера. Народному депутату на оренду житла або винайм готельного номера на підставі його заяви та копії документа, до якого внесені відомості про місце його проживання, Апаратом ВРУ щомісячно видаються кошти в розмірі, встановленому кошторисом ВРУ для компенсації вартості оренди (винайму). 
При цьому, ч. 2 ст. 35 Закону визначає, що право на отримання таких коштів мають народні депутати, не забезпечені житлом у м. Києві, і місце їх проживання, відповідно до його реєстрації, знаходиться на відстані понад 30 км від меж м. Київ.
Оскільки реалізувати гарантію може народний депутат, не забезпечений житлом у м. Києві, суду в контексті обставин цієї справи слід вирішити, чи вважається забезпеченим житлом у м. Києві народний депутат за наявності у нього квартири у м. Києві, яка перебуває у непридатному для проживання стані. 
Відповідно, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги прокурора про те, що встановлення можливості проживання сім`єю ОСОБА_19 у придбаній квартирі з технічної точки зору лежить поза межами предмету доказуванню у даному кримінальному провадженні. 
При вирішенні цього питання колегія суддів враховує доводи учасників провадження та мотиви оскаржуваного вироку, а також виходить з цільового призначення та суті будь-якої гарантії забезпечення діяльності особи, уповноваженої на виконання функцій держави чи місцевого самоврядування - створити умови для належного виконання особою свої повноважень.
Досліджувана у цій справі гарантія має цільове призначення та виконує функцію забезпечити народному депутату належні умови для проживання, якщо він таких умов не має, на період виконання ним своїх повноважень. Гарантія має компенсаційний характер, адже фактично держава лише відшкодовує витрати депутата на проживання у м. Києві, зокрема винайм житла, якщо він не забезпечений житлом у м. Києві.
Враховуючи, що гарантія полягає у виплаті щомісячної компенсації за проживання, а саме за оренду житла чи винайм готельного номеру, при цьому винайм житла чи готельного номеру є рівнозначними в цілях виплати компенсації, а також те, що сума щомісячної компенсації є обмеженою у розмірі і визначається на рівні вартості однокімнатного одномісного готельного номеру в ДП «Готельний комплекс «Київ», при цьому, за визначенням, готельний номер є жилим приміщенням, придатним для тимчасового проживання у ньому. Відтак, народний депутат України для припинення права на отримання компенсації має бути забезпеченим житлом, придатним для проживання. Отже, якщо він набуває у власність житло, зокрема, квартиру, вона має бути придатною для проживання, тобто відповідати мінімальним санітарно-технічним умовам з метою забезпечення можливості фактичного проживання у ній людини - аналогічно тому, як це має забезпечити передбачене у Законі України «Про статус народного депутата України» орендоване житло чи винайнятий номер у готелі, витрати за проживання у яких компенсуються державою.
При цьому, на думку колегії суддів, покращення вже наявних мінімальних житлових умов з метою підвищення комфорту рівня проживання за рахунок проведення ремонтних робіт, зокрема здійснення більш якісного ремонту, зміна інтер`єру, перепланування площі, покращення побутових умов, заміни існуючих комунікацій, переклеювання шпалер, заміни меблів тощо, не впливає на визначення забезпеченості умовами для проживання в цілях застосування гарантії, передбаченої ст. 35 Закону України «Про статус народного депутата України».
Вищенаведений висновок про те, що квартира має відповідати мінімальним умовам для проживання у ній, ґрунтується перш за все на обмеженому розмірі компенсації, а також вимогах, які ставляться до готелю та готельного номеру, та динаміці законодавства щодо змісту цієї гарантії, оскільки компенсація вартості винайму готельного номеру завжди була альтернативним варіантом забезпечення депутату житлових умов, зокрема, у вигляді надання службового житла, яке в свою чергу також мало бути придатним для проживання.
Згідно договору № 112 від 26.11.2014 р. про надання послуг, укладеного між ДП «Готельний комплекс «Київ» Управління справами Апарату ВРУ та народним депутатом України ОСОБА_8 , останній винаймав готельний номер - окреме вмебльоване приміщення, що складається з однієї кімнати, обладнаної для тимчасового проживання, до 31.12.2015 року включно (т. 4 а.с. 138-141).
Відповідно до договору № 34-Д від 01.01.2017 р. про винайм готельного номера, укладеного між ДП «Готельний комплекс «Київ» Управління справами Апарату ВРУ та народним депутатом України ОСОБА_8 , останній винаймав готельний номер - окреме вмебльоване приміщення, що складається з однієї кімнати, обладнаної для тимчасового проживання, до 31.12.2017 року включно (т. 4 а.с. 142-144).
При цьому, 27.03.2013 року між ОСОБА_13 , ОСОБА_13 , ОСОБА_17 (продавці) та ОСОБА_10 - дружина ОСОБА_8 (покупець), укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким продавці передали у власність покупця квартиру АДРЕСА_3 . Придбання квартири за вказаним договором вчинено за письмовою згодою чоловіка покупця - ОСОБА_8 , викладеною у вигляді заяви (п. 7 договору) (т. 2 а.с. 29).
Як стверджує сторона захисту, у зазначеній квартирі з моменту її набуття неможливо було проживати, оскільки вона була непридатною для проживання у розумінні ч. 1 ст. 379, ч. 1 ст. 382 ЦК України, а відтак, не належала до категорії житла в цілях застосування ст. 35 Закону України «Про статус народного депутата України». 
У суді першої інстанції свідок ОСОБА_18 (директор та ріелтор агенції з нерухомості) підтвердив вказане твердження сторони захисту та повідомив, що у березні 2013 року мав відношення до продажу вищевказаної квартири, оскільки представляв інтереси продавців - власників квартири. Свідок зазначив, що ситуація з продажем квартири була складною, тому що квартира перебувала у занедбаному стані, потребувала капітального ремонту, а також була заборгованість за житлово-комунальні послуги. У квартирі проживала велика неблагополучна родина з малолітньою дитиною, тому процедура оформлення придбання квартири та виселення з неї попередніх власників тривала кілька місяців. Будинку, у якому знаходилась придбана сім`єю ОСОБА_19 квартира, на той час вже було більше 40 років, а тому у ній необхідно було робити все, починаючи з електромережі, та закінчуючи заміною усіх комунікаційних труб (т. 8 а.с. 194-2017). 
Свідок ОСОБА_13 (власниця квартири) у суді першої інстанції підтвердила, що у 2013 році через агента з нерухомості відчужила дружині обвинуваченого ОСОБА_8 - ОСОБА_10 квартиру у м. Києві. У 80-х роках свідок зробила ремонт у цій квартирі, зокрема поклала кахель на кухні, покрила підлогу лінолеумом, поклеїла шпалери на стінах. З часу заселення до квартири свідок не здійснювала жодного іншого ремонту, а також не замінювала внутрішню водопровідну, сантехнічну та електричну мережі. Свідок також наголосила, що після продажу ОСОБА_19 квартири забрала з неї всі меблі та техніку, залишивши лише одну шафу. У квартирі до її продажу проживало восьмеро осіб, четверо з яких - маленькі діти (т. 9 а.с. 23-38). 
Зі змісту наведених показань свідків вбачається, що квартира АДРЕСА_3 на час її продажу мала значний ступінь зносу, адже перебувала в активній експлуатації значної кількості людей майже 40 років без ремонту, що об`єктивно вимагало проведення відновлювальних робіт. Крім того, для проживання у квартирі потрібно було придбати мінімально необхідні меблі та побутову техніку.
Стороною обвинувачення на підтвердження факту придатності вказаної квартири, придбаною сім`єю ОСОБА_19, надано копії листів Департаменту житлово-комунальної інфраструктури КМДА від 12.03.2019 р., КП «Київтеплоенерго» від 13.03.2019 р., ПАТ «Київгаз» від 25.01.2019 р., ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» від 26.02.2019 р., ПрАТ «АК «Київводоканал» від 12.04.2019 р., згідно з якими будинок № АДРЕСА_5 у м. Києві обслуговує КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району» Житлово-експлуатаційна дільниця 510, а вищевказані товариства надають будинку, зокрема квартирі АДРЕСА_4 , послуги газопостачання, постачання природного газу, електропостачання, холодної води та водовідведення холодної і гарячої води (т. 2 а.с. 65-68, 71-72, 90-92, 95-96, 99-100, 103-108). 
При цьому, вказаними листами підтверджується лише факт надання вищевказаних послуг самому будинку, а не квартирі АДРЕСА_4 , що розташована у вказаному будинку, і тим більше не її придатність для проживання.
З наведених листів також вбачається, що для більшості з наданих комунальних послуг дружина обвинуваченого ОСОБА_8 - ОСОБА_10 відкрила особові рахунки не раніше 01.05.2015 року (т. 2 а.с. 88-92), хоча, як вже зазначалося вище, квартиру було придбано значно раніше - 27.03.2013 року. 
Вказана обставина свідчить про те, що родина ОСОБА_19 фактично не користувалась жодними з наданих комунальних послуг досить тривалий час. 
Зазначене твердження стороною обвинувачення не спростовано. Більше того, прокурором не надано жодних доказів, які свідчили б про користування родиною ОСОБА_19 комунальними послугами або підтверджували б здійснення ними оплати за надані послуги, як не надано і жодних інших документів на підтвердження проживання їх у цій квартирі у спірний період (довідки мобільних операторів, інформація про використання сервісів таксі, послуг «Нової пошти» чи «Укрпошти», зняття готівки в банкоматах біля будинку, влаштування дітей у гуртки, навчальні заклади у вказаному районі, та інше). 
Відтак, версія сторони захисту про непридатність для проживання квартири, належної ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності, наданими стороною обвинувачення документами не спростована, натомість, вказані документи жодним чином не підтверджують, що вона відповідала мінімальним санітарно-технічним умовам з метою забезпечення можливості фактичного проживання у ній людини. Відповідно, безпідставним є і твердження сторони обвинувачення про те, що отримання народним депутатом України ОСОБА_8 компенсації вартості винайму готельного номера у спірний період суперечило інтересам служби. 
Колегія суддів також враховує, що надані стороною обвинувачення докази не містять даних, які б вказували на те, що ОСОБА_8 використовував готельний номер не за призначенням, зокрема, шляхом передачі права користування ним іншим особам, в той час як сам би проживав у належній йому квартирі.
Допитані судом першої інстанції працівники апарату ВРУ ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , які були відповідальними за перерахування коштів на рахунок ДП «Готельний комплекс «Київ», також зазначили, що з метою підтвердження існування підстав для здійснення компенсаційних виплат ними у телефонному режимі у працівників відповідного готелю періодично з`ясовувалась інформація щодо проживання депутатів у готельних номерах. Даних про те, що ОСОБА_8 не проживав у винайнятому для нього готельному номері, вони не отримували.
Вказане підтверджує, що ОСОБА_8 , використовуючи винайнятий для нього готельний номер, не мав на меті одержання неправомірної вигоди ні для себе, ні для інших осіб, а діяв виключно з метою реалізації депутатських гарантій із забезпечення жилим приміщенням, оскільки вважав, що має на це законне право.
За наведених обставин, винайм готельного номеру в ДП «Готельний комплекс «Київ» у період з 27.11.2014 року по 31.12.2017 року відповідало інтересам служби, адже квартира обвинуваченого, яка належала його дружині на праві власності, на той час не набула ознак житла у розумінні ч. 1 ст. 379, ч. 1 ст. 382 ЦК України.
Водночас, колегія суддів вважає безпідставними висновки оскаржуваного вироку про нестабільність та неясність законодавства в аспекті забезпечення народного депутата України умовами для проживання в період, коли ОСОБА_8 звернувся з відповідними заявами про розміщення його в готельному номері ДП «Готельний комплекс «Київ», з огляду на таке. 
Досліджувана у цій справі гарантія спрямована на забезпечення народного депутата мінімальними житловими умовами у м. Києві, та має компенсаційний характер.
З аналізу змін до Закону України «Про статус народного депутата України» вбачається, що з моменту його прийняття у 1992 році компенсація вартості проживання народного депутата у готелі у різні періоди була еквівалентною до забезпечення народного депутата житловими умовами у виді службового житла, іншого приміщення для постійного проживання, одноразової компенсації на створення житлових умов, адже застосовувалась у випадку неможливості вирішити питання про забезпечення умов проживання іншим чином.
Зміст цієї гарантії (форма та умови її реалізації) з моменту прийняття у 1992 році Закону України «Про статус народного депутата України» зазнав суттєвих змін в бік звуження її обсягу. Суттєво новий підхід до умов реалізації цієї гарантії був запроваджений у 2014 році, зокрема, ця гарантія набула нинішнього змісту саме як право на отримання щомісячної компенсації для оренди житла або винайму готельного номеру у зв`язку внесенням змін Законами України від 28.02.2014 р. № 836-VII та від 03.06.2014 р. № 1301-VII, а остаточно сформувалась у червні 2014 року, та з того часу діє у відповідній редакції без подальших змін.
Як вбачається зі змісту заяв народного депутата України ОСОБА_8 від 26.11.2014 р. та від 16.03.2016 р. про нарахування коштів для винайму готельного номера у розмірі, встановленому кошторисом ВРУ, адресованих керівнику Апарату ВРУ, в них міститься посилання саме на ст. 35 Закону України «Про статус народного депутата України (т. 4 а.с. 75, 78). 
Відтак, висновки суду першої інстанції про нестабільність законодавства у частині способів та умов забезпечення народних депутатів України жилими приміщеннями є необґрунтованими, оскільки ст. 35 Закону у редакції від 03.06.2014 р. діє і до сьогодні, та жодного разу не піддавалась зміні.
З 12.03.2014 року право на щомісячну компенсацію для оренди житла або винайму готельного номеру мають «народні депутати, місце реєстрації проживання яких знаходиться на відстані понад 30 км від територіальних меж м. Києва» (ч. 2 ст. 35 в редакції Закону України від 28.02.2014 р. № 836-VII (так званий закон про скасування пільг).
Відповідно до пояснювальної записки до цього закону прогнозувалось, що він усуне привілейоване становище народних депутатів України, сприятиме вивільненню бюджетних коштів для вирішення гострих соціально-економічних проблем України.
З 07.06.2014 року право на отримання коштів на оренду житла або винайм готельного номера мають «народні депутати, не забезпечені житлом у м. Києві, і місце їх проживання, відповідно до його реєстрації, знаходиться на відстані понад 30 км від меж міста Київ» (ч. 2 ст. 35 в редакції Закону України від 03.06.2014 р. № 1301-VII).
Отже, протягом усього часу дії закону (на різних етапах за різних умов) депутат забезпечувався можливістю проживати за рахунок бюджетних коштів, зокрема, у готелі, як один з можливих варіантів реалізації гарантії його депутатської діяльності. 
При цьому, у цілях застосування цієї гарантії не можна ототожнювати юридичний факт набуття ОСОБА_8 права спільної сумісної власності на квартиру з її придатністю для фактичного проживання, оскільки значення має не формальне набуття депутатом права власності на квартиру, а її стан (наявність мінімальних санітарно-технічних умов, необхідних для фактичного проживання у ній людини). Відтак, саме ця фактична обставина підлягає доказуванню, а також час, з якого таке житло стало придатним для проживання.
Для доведення цих обставин сторона обвинувачення може використовувати різні засоби доказування, в тому числі довести фактичне проживання у такому житлі. У даному випадку прокурор не надав жодного доказу на підтвердження фактичного проживання ОСОБА_8 у придбаній його дружиною квартирі у період, що йому інкримінується. 
Що стосується твердження прокурора в апеляційній скарзі про те, що 27.03.2013 року ОСОБА_8 отримав у спільну сумісну власність з дружиною ОСОБА_10  житло, яке можливо використовувати, оскільки у п. 10 договору купівлі-продажу квартири зазначено, що відчужувана квартира візуально оглянута покупцем до підписання договору, недоліків чи дефектів, які перешкоджали б його використанню за призначенням, на момент огляду не виявлено, будь-яких претензій до продавців покупець не мав, колегія суддів зазначає, що дослідження змісту вказаного договору свідчить про його типову форму і спрямованість першочергово на реєстрацію набуття особою права власності на об`єкт нерухомого майна, а не на встановлення факту придатності чи непридатності житла для проживання. 
Натомість, ані в апеляційній скарзі, ані під час апеляційного розгляду прокурор не посилався на жодні фактичні дані чи докази, які б підтверджували, що у період з 27.11.2014 року по 31.12.2017 року квартира ОСОБА_19 була придатною для проживання, щоб спростувати висновки суду першої інстанції про протилежне. При цьому, захист повідомив інформацію та надав документи, які викликають обґрунтований сумнів у версії сторони обвинувачення щодо можливості використання вказаної квартири у вказаний період.
Дійшовши висновку, що дії ОСОБА_8 не мали ознак протиправності та не суперечили інтересам служби, колегія суддів також вважає, що його дії не спричинили тяжких наслідків для охоронюваних законом державних інтересів та інтересів юридичної особи, оскільки заподіяні наслідки повинні мати форму прямої дійсної шкоди, яка вже настала, а також бути закономірним та необхідним результатом зловживання владою всупереч інтересам служби.
Суд першої інстанції також дійшов висновку про відсутність тяжких наслідків, але не через наведене вище, а з посиланням на те, що кошти у сумі 543 900 грн. були перераховані з рахунку Управління справами ВРУ безпосередньо на рахунок ДП «Готельний комплекс «Київ» Управління справами Апарату ВРУ, а тому не вибули зі сфери об`єктів управління державної власності. Вказаний висновок суперечить чинному законодавству, оскільки ДП «Готельний комплекс «Київ» входить до майнового комплексу, що забезпечує діяльність ВРУ, а його основною метою є задоволення потреб народних депутатів України, учасників парламентських заходів, членів офіційних делегацій ВРУ та інших осіб у високоякісних готельних та інших послугах, отримання прибутку від провадження господарської діяльності. За даними Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України юридичній особі ДП «Готельний комплекс «Київ» Управління справами Апарату ВРУ присвоєно код 03539018. В свою чергу, Управління справами ВРУ входить до структури Апарату ВРУ - юридичної особи публічного права, здійснює забезпечення діяльності ВРУ у сфері фінансового та матеріально-технічного та не має на меті отримання прибутку, тоді як ДП «Готельний комплекс «Київ» Управління справами Апарату ВРУ - юридична особа приватного права, головна мета діяльності якого є отримання прибутку. 
Відтак, зазначені юридичні особи є різними як за організаційно-правовою формою, так і за предметом діяльності, а тому висновки суду першої інстанції про невибуття зі сфери об`єктів управління державної власності коштів, що були перераховані з рахунку Управління справами ВРУ безпосередньо на рахунок ДП «Готельний комплекс «Київ» Управління справами Апарату ВРУ, є безпідставними, тому підлягають виключенню з вироку. 

5.3. Щодо доводів апеляційної скарги про наявність суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги прокурора в цій частині, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність в діях ОСОБА_8 суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, втім вважає мотиви прийняття такого рішення, наведені у вироку, необґрунтованими. 
Як вже зазначалося вище колегією суддів, з суб`єктивної сторони вказане кримінальне правопорушення характеризується наявністю у діях особи умислу щодо діяння і умислу або необережного ставлення до його наслідків. Тобто вина при вчиненні цього кримінального правопорушення може мати змішаний (складний) характер.
Так, для кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 364 КК України обов`язковою умовою є встановлення факту, що зловживання владою або службовим становищем вчинене особою умисно та з метою одержати будь-яку неправомірну вигоду для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи.
За змістом ч. 1 ст. 24 КК України у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 364 КК України, умисел буде прямим у випадку, якщо службова особа усвідомлювала суспільну небезпечність зловживання владою або службовим становищем, передбачала суспільно небезпечні наслідки такого зловживання і бажала їх настання. 
Крім того, складовою суб`єктивної сторони у цьому кримінальному правопорушенні, яка підлягає встановленню та оцінці, є мета зловживання владою або службовим становищем.
Відповідно до ст. 28 Конвенції ООН проти корупції, ратифікованої Законом України № 51-V від 18.10.2006, усвідомлення, намір або умисел, які необхідні як елементи будь-якого злочину, визначеного цією Конвенцією, можуть бути встановлені з об`єктивних фактичних обставин справи.
Відповідно до примітки до ст. 364-1 КК України, під неправомірною вигодою, в тому числі в ст. 364 КК України, слід розуміти грошові кошти або інше майно, переваги, пільги, послуги, нематеріальні активи, будь-які інші вигоди нематеріального чи негрошового характеру, які пропонують, обіцяють, надають або одержують без законних на те підстав. 
Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_8 суб`єктивної сторони інкримінованого кримінального правопорушення, а саме - умислу на його вчинення, та мети, оскільки: 1) станом на 2014 рік обвинувачений не мав юридичної освіти та досвіду роботи на посаді народного депутата України, а відтак, не був обізнаним з особливостями правового регулювання депутатської діяльності, 2) у матеріалах справи відсутні докази, що з ОСОБА_8 проводилась робота з роз`яснення нормативних положень з питання виплати компенсації вартості винайму готельного номера, 3) станом на 2014 рік не існувало випадків притягнення до відповідальності інших народних депутатів України за дії, подібні до тих, у яких обвинувачується ОСОБА_8 , та про які останній міг бути обізнаний. 
Такі висновки не ґрунтуються на законі та є безпідставними. 
У відповідності до ст. 1 Закону України «Про статус народного депутата України», при виконанні своїх повноважень народний депутат керується Конституцією України, законами України та загальновизнаними нормами моралі.
Частиною 2 ст. 68 Конституції України визначено, що незнання законів не звільняє від відповідальності.
Відповідно до ст. 8 Закону № 2790-XII, у своїй діяльності народний депутат повинен дотримуватися загальновизнаних норм моралі; завжди зберігати власну гідність, поважати честь і гідність інших народних депутатів, службових та посадових осіб і громадян; утримуватись від дій, заяв та вчинків, що компрометують його самого, виборців, Верховну Раду України, державу. Неприпустимим є використання народним депутатом свого депутатського мандата всупереч загальновизнаним нормам моралі, правам і свободам людини і громадянина, законним інтересам суспільства і держави. 
Відповідно до п. п. 1, 2, 7 ст. 24 вищевказаного Закону, народний депутат зобов`язаний дбати про благо України і добробут Українського народу, захищати інтереси виборців та держави; додержуватися вимог Конституції України, цього Закону, закону про регламент Верховної Ради України та інших законів України, додержуватися присяги народного депутата України; додержуватись вимог трудової дисципліни та норм депутатської етики.
Більше того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 працював помічником народного депутата України, а у лютому 2014 року його було призначено на посаду заступника Голови Служби безпеки України (т. 4 а.с. 111-112). Також, листом Першого заступника Керівника Апарату ВРУ № 15/22-434 (55264) від 20.03.2019 р. підтверджено, що ОСОБА_8 був ознайомлений з нормами Положення від 08.04.2014 р.(т. 3 а.с. 61-65).
Отже, висновки суду першої інстанції про відсутність в діях ОСОБА_8 суб`єктивної сторони злочину, а саме відсутність умислу та мети, через відсутність у нього юридичної освіти та досвіду роботи на посаді народного депутата, необізнаність з особливостями правового регулювання депутатської діяльності, відсутність доказів, що з ним проводилась робота з роз`яснення положень законодавства з питань виплати компенсації вартості винайму готельного номера, відсутність станом на 2014 рік випадків притягнення до відповідальності інших народних депутатів за дії, подібні до тих, у яких обвинувачується ОСОБА_8 , та про які останній міг бути обізнаний, підлягають виключенню з вироку.
Водночас, інші висновки суду першої інстанції про відсутність у діях ОСОБА_8 ознак суб`єктивної сторони інкримінованого злочину є цілком обґрунтованими, і з ними погоджується колегія суддів.
Так, надаючи показання в судах першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_8 стверджував, що необхідність його проживання у готельному номері під час виконання депутатських повноважень упродовж 2014-2017 р.р була пов`язана з низкою об`єктивних життєвих обставин. Так, у 2013 році шляхом мобілізації усіх коштів, якими володів він та його родина, вони з дружиною придбали квартиру у м. Києві, втім близько двох місяців тривало виселення попередніх власників. Крім того, квартира перебувала у непридатному для проживання стані та потребувала капітального ремонту, який виконувався до кінця 2017 року. Тривалий ремонт був обумовлений відсутністю у його сім`ї достатньої кількості коштів та відсутністю часу для його організації через зайнятість на роботі. Також зазначив, що у період подій Революції гідності у 2013 році він був співзасновником та керівником комендатури самооборони Майдану, у 2014 році - призначений заступником голови СБУ, що потребувало постійної зайнятості на роботі та позбавляло вільного часу, тим більше для виконання ремонтних робіт. Окрім того, у 2015 році у нього народилася дитина, що вимагало додаткових фінансових ресурсів. Іншого, придатного для проживання житла у місті Києві чи поблизу, у нього та його сім`ї не було. Також обвинувачений стверджував, що нерідко був змушений проживати окремо від своєї дружини у готельному номері з огляду на безпекові ризики для родини. У свою чергу, все це ускладнило їх сімейні відносини, та зрештою призвело до розлучення.
Зазначені показання обвинуваченого узгоджуються з показаннями допитаних в суді першої інстанції свідків ОСОБА_18 (т. 8 а.с. 194-207) та ОСОБА_13 (т. 9 а.с. 23-38). 
Відповідно до матеріалів провадження, з 26.02.2014 року по 24.11.2014 року ОСОБА_8 обіймав посаду заступника голови Служби безпеки України (т. 4 а.с. 118-119). Займався кадровими змінами, допомогою учасникам АТО, звільненням заручників.
На підтвердження активної діяльності ОСОБА_8 у період Революції гідності та на сході країни протягом 2013-2014 р.р. стороною захисту надано наступні копії документів: характеристики волонтерської організації Фонд «Мир і Ко», відповідно до якої ОСОБА_8 активно займався волонтерською діяльністю, активно формував надійний тил української армії, яка захищає країну на східному кордоні (т. 8 а.с. 167), характеристики громадської організації «Молодіжний націоналістичний конгрес», згідно з якою з 2014 року ОСОБА_22 , будучи Головою підкомітету з питань державної безпеки Комітету з питань національної безпеки і оборони України, активно займався волонтерською діяльністю (т. 4 а.с. 174), характеристики громадської організації «Школа відповідальної політики», з якої вбачається, що ОСОБА_8 з квітня 2013 року разом з членами патріотичних організацій створив громадську мережу «Вільні люди», а з 2014 року активно займався волонтерською діяльністю на східному кордоні (т. 4 а.с. 179-180). 
За вищевказану активну діяльність ОСОБА_8 неодноразово нагороджувався відзнаками: 1) Указом Президента України № 660/2014 від 21.08.2014 р. ОСОБА_8 нагороджено медаллю «За працю і звитягу» в органах Служби безпеки України (т. 4 а.с. 172), 2) рішенням Правління від 01.12.2016 р. № 03/16 Благодійного фонду «Фонд сприяння зовнішній розвідці України» ОСОБА_8 нагороджено ювілейною медаллю «25 років зовнішній розвідці України» (т. 4 а.с. 171), 3) т.в.о. Голови Служби зовнішньої розвідки України 31.08.2017 року нагородив ОСОБА_8 пам`ятним знаком «Діамантовий Хрест» (т. 4 а.с. 169), 4) Голова спілки Всеукраїнської громадської організації «Спілка ветеранів та працівників силових структур України «Звитяга» наказом № 3 від 13.09.2017 р. нагородив ОСОБА_8 відзнакою батальйону «ІНФОРМАЦІЯ_3» (т. 4 а.с. 170), 5) у 2018 році Голова Служби зовнішньої розвідки України нагородив ОСОБА_8 пам`ятним знаком «Вірність та честь» І ступеня (т. 4 а.с. 168), 6) 09.08.2018 року Голова Служби зовнішньої розвідки України нагородив ОСОБА_8 «Почесною відзнакою Служби зовнішньої розвідки України» (т. 4 а.с. 173). 
Відтак, колегія суддів приймає доводи сторони захисту про те, що у період подій Революції гідності у 2013-2014 р.р. ОСОБА_8 був задіяний на Майдані та сході країни, що об`єктивно ускладнювало та уповільнювало виконання ремонтних робіт у придбаній квартирі у зв`язку з відсутністю вільного часу, як приймає і доводи щодо браку додаткових фінансових ресурсів для ремонту у зв`язку з народженням дитини, що підтверджується копією свідоцтва про народження ІНФОРМАЦІЯ_2 сина - ОСОБА_23 (т. 4 а.с. 175). 
Зазначені вище обставини виключають наявність у обвинуваченого умислу на одержання неправомірної вигоди у вигляді права проживання у готельному номері за рахунок державних коштів, передбачених на реалізацію депутатських гарантій.
Відповідно, слушними є висновки суду першої інстанції про відсутність у ОСОБА_8 мети отримання неправомірної вигоди з огляду на те, що 07.12.2017 року він добровільно подав заяву вих. № Д-023/420 про припинення перерахунку коштів (компенсації за винайм) на розрахунковий рахунок ДП «Готельний комплекс «Київ» з 01.01.2018 року у зв`язку з відсутністю потреби подальшого використання ним готельного номера, що підтверджує його послідовну позицію в питанні користування депутатськими гарантіями та цілком узгоджується з попередніми висновками колегії суддів. При цьому, в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_8 також підтвердив, що відмовився від готельного номеру, оскільки у цьому відпала потреба (було завершено ремонтні роботи), а після того, як в Апараті ВРУ розпочалися дискусії щодо наявності достатніх правових підстав для отримання народними депутатами України компенсаційних виплат, він добровільно відшкодував всю суму, сплачену Управлінням справами Апарату ВРУ за оренду його номеру в готелі «Київ» (т. 4 а.с. 180-186).
У клопотанні до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від потерпілого - Управління справами Апарату ВРУ від 02.08.2021 р. про розгляд апеляційної скарги прокурора без участі його представника зазначено, що ОСОБА_8 майнову шкоду відшкодовано у повному обсязі, а тому вирішення апеляційної скарги покладають на розсуд суду (т. 9 а.с. 145-151).
При прийнятті рішення колегія суддів також враховує, що ОСОБА_8 був обраний варіант перерахування коштів Управлінням справами Апарату ВРУ безпосередньо на рахунок готелю, тобто він не мав наміру безконтрольно одержати для себе неправомірну вигоду у вигляді компенсаційних виплат і таким чином особисто збагатитись за рахунок коштів, передбачених на реалізацію депутатських гарантій. Також, використовуючи саме цю форму реалізації депутатських гарантій, обвинувачений не мав на меті одержання неправомірної вигоди, оскільки готель «Київ» розташований у безпосередній близькості з Верховною Радою України, що відігравало вирішальну роль при обранні його для проживання на час реалізації повноважень народного депутата України.
За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях.
Положеннями ст. 17 КПК України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.
Зокрема, поза розумним сумнівом підлягає доведенню кожен з елементів складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України - як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Відповідно до ст. 92 КПК України, на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості поданих доказів.
Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи суду першої інстанції про щирість показань обвинуваченого, оскільки вони є послідовними, логічними, не протирічать іншим доказам та узгоджуються з усією сукупністю зібраних у справі доказів, а відтак, доходить висновку про можливість їх використання як доказу, що спростовує наявність у діях ОСОБА_8 суб`єктивної сторони інкримінованого кримінального правопорушення.
Зазначена позиція обвинуваченого була незмінною зі стадії досудового розслідування і аж до апеляційного розгляду, натомість сторона обвинувачення не спростувала доводів сторони захисту в цій частині. 

5.4. Щодо клопотання сторони захисту про закриття кримінального провадження та звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. 

Під час апеляційного розгляду на вирішення колегії суддів надійшло клопотання захисника  ОСОБА_7 про закриття кримінального провадження та звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності. Захисник стверджує, що способом вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення було складання та підписання ним заяви про розміщення в готельному номері ДП «Готельний комплекс «Київ» за рахунок бюджетних асигнувань, що відбулось 26.11.2014 року, тобто більше 10 років тому. Саме в цей день, за версією сторони обвинувачення, ОСОБА_8 вчинив зловживання владою з метою одержання неправомірної вигоди. Водночас, з обвинувального акту вбачається, що 16.03.2016 року невстановлена досудовим розслідуванням особа підписала від імені народного депутата України ОСОБА_8 і подала до Апарату Верховної Ради України заяву про подальше перерахування грошових коштів. Враховуючи, що заява від 16.03.2016 р. не була підписана та не була подана ОСОБА_8 , вона не може вважатися такою, що виражала його волю для подальшого користування готельним номером. За наведених обставин та у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України ОСОБА_8 має бути звільнений від кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження щодо нього має бути закрите, адже з часу діяння, яке сторона обвинувачення називає кримінальним правопорушенням, минуло більше ніж десять років.
Прокурор заперечував проти задоволення цього клопотання, вважаючи його безпідставним. 
Надаючи оцінку вищенаведеним доводам сторони захисту, колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Як прямо передбачено ч. 1 ст. 285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Статтею 49 КК України визначено строки давності з огляду на тяжкість вчиненого злочину, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності, підстави такого звільнення від кримінальної відповідальності, а також обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення та переривання.
Строк давності - це передбачений ст. 49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення злочину і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка вчинила злочин, від кримінальної відповідальності.
Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 КК України строків та відсутність обставин, що порушують їх перебіг (ч. 2 ст. 49 КК України).
Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є притягнення особи як обвинуваченого та згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.
Виходячи з положень п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею тяжкого злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло десять років. 
Звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч. 1 ст. 49 КК України, та за наявності згоди обвинуваченого на звільнення з підстав спливу строків давності (постанови ККС ВС від 10.06.2021 р. у справі № 640/11750/17, від 25.02.2021 р. у справі №192/3301/16-к).
Встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, суд зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження - досудове розслідування, підготовче судове засідання, судовий розгляд справи судом першої інстанції, на стадії провадження в суді апеляційної інстанції, але до набрання вироком суду законної сили (постанова ККС ВС від 26.02.2019 р. у справі № 309/1201/15-к).
Згідно обвинувального акту та вироку суд першої інстанції, діяння, у вчиненні якого обвинувачувався ОСОБА_8 , мало місце у період з 27.11.2014 року по 31.12.2017 року.
Отже, у даному випадку початком перебігу строків давності є 31.12.2017 року - день закінчення інкримінованого обвинуваченому діяння, тобто останній день користування ОСОБА_8 готельним номером в ДП «Готельний комплекс «Київ», та, відповідно, останній день нарахування коштів для компенсації вартості винайму готельного номера, які у подальшому на підставі його заяв перераховувались на рахунок ДП «Готельний комплекс «Київ» як оплата за користування ОСОБА_8 готельним номером. 
У даному кримінальному провадженні вищенаведені дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 2 ст. 364 КК України.
Санкція ч. 2 ст. 364 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до шести років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю строком до трьох років, зі штрафом від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
Отже, зазначене діяння у відповідності до ч. 5 ст. 12 КК України є тяжким злочином, строк давності за яким згідно з п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України становить десять років. Відтак, станом на дату постановлення колегією суддів даної ухвали десятирічний строк давності для притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення цього злочину не сплив.
При цьому, твердження захисника  ОСОБА_7 про наявність підстав для звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності, оскільки заява від 16.03.2016 р. про подальше розміщення ОСОБА_8 в готельному номері ДП «Готельний комплекс «Київ» не підписувалась та не подавалась останнім, а тому не може вважатися вираженням його волі для подальшого користування номером в готелі, суперечать матеріалам кримінального провадження та показанням самого обвинуваченого, який підтвердив факт користування вказаним готельним номером до 31.12.2017 року включно. 
За наведених обставин, клопотання сторони захисту задоволенню не підлягає. 

5.5. Щодо клопотання сторони обвинувачення та захисту під час апеляційного розгляду про повторне дослідження доказів судом апеляційної інстанції. 
Положення ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями, за наявності обґрунтованого клопотання учасника кримінального провадження.
За змістом цієї норми учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, але й повинен зазначити, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити, та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.
Викладаючи аналогічну правову позицію щодо повторного дослідження доказів в суді апеляційної інстанції, Верховний Суд у постанові від 21.12.2022 р. у справі № 759/5737/17 (провадження № 51-2899км20) зазначив, що апеляційний суд покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити й оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню під час ухвалення судового рішення.
Тобто, на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому його повноваження стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги з урахуванням наявності або відсутності обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження щодо повторного дослідження доказів. 
Прокурором на відповідній стадії було заявлено клопотання про повторне дослідження окремих письмових доказів, яке за результатами розгляду колегією суддів було задоволено, оскільки в апеляційній скарзі прокурора ставиться питання про постановлення протилежного рішення, а саме - обвинувального вироку. При цьому, згідно правової позиції Верховного Суду, апеляційний суд не має повноважень на встановлення інших обставин, ніж ті, які були встановлені судом першої інстанції, без безпосереднього дослідження доказів у відповідності до ст. 404 КПК України (т. 9 а.с. 228). 
Колегія суддів звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції фактично є останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК України), і це покладає на нього певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України. Водночас, у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Обсяг розгляду в суді апеляційної інстанції має бути таким, щоб він дав змогу відповісти на всі доводи апеляційної скарги і постановити законне та обґрунтоване рішення.
Сам апелянт визначає те коло питань, які є предметом перевірки апеляційного суду. Таким чином, процесуальні вимоги сторін відіграють роль орієнтиру, показуючи, з якими частинами судового рішення учасник судового провадження не погоджується, та зобов`язують апеляційну інстанцію надати мотивовані відповіді на доводи апеляційної скарги.
Такий підхід визначений у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 05.10.2021 р. у справі № 589/5015/19 (провадження № 51-3786км21). 
Отже, у даному провадженні були досліджені всі докази, про які просив прокурор, який ставить питання про постановлення іншого, протилежного за змістом рішення.
Водночас, в судовому засіданні 22.11.2021 року у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_12 про дослідження всіх доказів у даному кримінальному провадженні було відмовлено, оскільки останній не надав суду обґрунтованого клопотання попри наданий для цього час, тоді як сама лише наявність клопотання про дослідження доказів не є підставою для обов`язкового його задоволення (т. 10 а.с. 25-35). Аналогічний підхід сформовано Верховним Судом у постановах від 07.11.2019 р. у справі № 145/972/16-к, від 06.02.2020 р. у справі № 159/5741/18, від 14.01.2021 р. у справі № 693/1329/18, від 08.04.2021 р. у справі № 643/1707/13-к, від 07.10.2021 р. у справі № 166/362/19.

6. Висновки суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з п. 1 ч.1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.
Враховуючи, що за результатами апеляційного розгляду колегія суддів погодилась з висновками суду першої інстанції про відсутність у діях ОСОБА_8 ознак об`єктивної та суб`єктивної сторони інкримінованого кримінального правопорушення, що слугувало підставою для ухвалення виправдувального вироку щодо ОСОБА_8 , апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню. 
При цьому, виключення апеляційним судом з виправдувального вироку щодо ОСОБА_8 окремих помилкових висновків суду першої інстанції не тягне за собою ані зміни, ані скасування такого вироку. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 369-372, 404, 407, 408, 409, 414, 418, 419, 422, 532 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Вищого антикорупційного суду від 21.05.2021 р. - без змін. 

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий суддя                      ОСОБА_2 

судді           ОСОБА_3 

ОСОБА_4