УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд  
Справа №278/829/24 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М. 
Категорія 47 Доповідач Коломієць О. С.  
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 січня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Григорусь Н.Й., Талько О.Б.
з участю секретаря
судового засідання Драч Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №278/829/24 за позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Омельчук Ігор Миколайович, до Державної казначейської служби України, Головного Управління національної поліції в Житомирській області, Житомирської обласної прокуратури про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури 
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Омельчук Ігор Миколайович, та Державної казначейської служби України
на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М. 
встановив:
У лютому 2024 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з держави Україна за рахунок коштів державного бюджету 1 008 000,00 грн відшкодування моральної шкоди та 50 000,00 грн витрат на правову допомогу у зв`язку із розглядом справи.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 10.12.2012 було розпочато кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №12012060170000144, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 361 КК України.
У червні 2013 року в рамках вказаного кримінального провадження позивачу було вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 361 КК України. Вину у вчиненні кримінального правопорушення позивач не визнавав.
Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 11.07.2023 року в справі 278/3780/13-к, який залишений без змін ухвалою Житомирського апеляційного суду від 25.12.2023 року, позивача ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 361 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу цього кримінального правопорушення. 
Вказує, що незаконно перебував під слідством та судом з 27.06.2013 року (дата повідомлення про підозру) по 21.12.2023 року (дата ухвалення рішення судом апеляційної інстанції), що загалом складає 10 років та 6 місяців (126 місяців), а відтак має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та в результаті цього пережитих моральних страждань, порушення усталених соціальних та сімейних зв`язків, тощо. 
Вказаним незаконним повідомленням про підозру було порушено права позивача та завдано йому моральну шкоду, спричинену викликами до слідчого, прокурорів, участю в судових засіданнях, які порушили порядок в його житті, побуті, родині. Упродовж досудового розслідування та судового розгляду він постійно відчував стрес, не міг нормально працювати та відпочивати, чим було завдано шкоду його психологічному здоров`ю. 
Крім того, вказане призвело до погіршення відносин з друзями, родичами, дружиною, відновлення яких потребуватиме багато зусиль. Завдану моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 1 008 000 грн.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 26 травня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 201 600,00 грн моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства, прокуратури. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3000,00 грн понесених витрат на правову допомогу у зв`язку із розглядом справи.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державна казначейська служба України та ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Омельчук І.М., оскаржили його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі Державна казначейська служба, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати в частині стягнення з Державного бюджету України судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що частинами другими статей 137, 141 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами.
Як убачається зі змісту рішення у справі №278/829/24, суд вказує на суб`єкта, винного в заподіюванні шкоди позивачеві – Головне управління Національної поліції в Житомирській області. 
Наголошує, що Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).
У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22), від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 21.08.2019 у справі № 761/35803/16-ц (пункт 33), від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц (пункти 25-28), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (пункт 8.6)). 
Проте суд, всупереч вимогам статті 137 ЦПК України, не здійснив розподіл судових витрат між сторонами, натомість без жодної правової підстави стягнув судові витрати з Державного бюджету України.
Таким чином вважає, що суд порушив основну засаду цивільного судочинства – верховенство права.
Згідно зі статтею 116 БК України, взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства. 
Згідно зі статтею 210 Кримінального кодексу України, нецільове використання бюджетних коштів службовою особою, а так само здійснення видатків бюджету чи надання кредитів з бюджету без встановлених бюджетних призначень або з їх перевищенням всупереч Бюджетному кодексу України чи закону про Державний бюджет України на відповідний рік, якщо предметом таких дій були бюджетні кошти у великих розмірах караються штрафом від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років або без такого.
Отже, судове рішення про стягнення коштів, без встановлених бюджетних призначень законом про Державний бюджет України на відповідний рік, не може бути виконане.
На думку скаржника, місцевий суд не надав правової оцінки визначеному ЦПК України способу розподілу судових витрат, натомість на власний розсуд вирішив стягнути їх з бюджету.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Омельчук І.М., просить змінити рішення в частині розміру стягнутої моральної шкоди та витрат на правову допомогу. Стягнути з Держави Україна на користь ОСОБА_1 1 008 000,00 грн відшкодування моральної шкоди та 50 000,00 грн відшкодування витрат на правову допомогу.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. 
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. 
Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у редакції, чинній на час розгляду справи, установлено з 01 січня 2024 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 01 січня - 7 100,00 грн, а з 01 квітня - 8 000,00 грн. 
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, «відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи».
Неправомірні дії правоохоронних органів призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, а тому з урахуванням засад розумності та справедливості наявні правові підстави для стягнення моральної шкоди у розмірі зазначеному у позовній заяві, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік» на момент відшкодування (8 000,00 грн).
Вищенаведене ґрунтується на позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду від 05 березні 2025 року у справі 166/789/24. 
У цій постанові Верховний Суд зазначив, що для розрахунку відшкодування має застосовуватися реальна мінімальна заробітна плата, а не занижена «розрахункова величина» з Закону про Держбюджет, оскільки таке відшкодування не є «виплатою» в розумінні бюджетного законодавства. 
Крім цього, стягнувши 3 000,00 гривень на оплату витрат на правничу допомогу, суд, на переконання апелянта, безпідставно знецінив роботу адвоката. Робота спеціаліста в галузі права, яка полягає в підготовці позовної заяви, подання заяви до суду, участь в судових засіданнях, що тривало не один рік, не може коштувати 3 000,00 гривень, частина з яких буде сплачена податками. 
Звертає увагу, що адвокат перебуває на повному самозабезпеченні і отримує винагороду здебільшого за успішну роботу, а не за години роботи.
У відзиві Головне управління Національної полії в Житомирській області просить апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
На обґрунтування відзиву зазначає, що відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.
Із аналізу наведеного та резолютивної частини рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 травня 2025 року вбачається, що на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000,00 грн, як і відшкодування моральної шкоди державою стягнуто з відповідача - держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, що узгоджується із наведеною вище практикою Верховного Суду.
У відзиві Головне управління Національної полії в Житомирській області просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Омельчук І.М., просить рішення залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
На обґрунтування відзиву зазначає, що, враховуючи засади розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди є завищеним, і тому досить розумно, виважено та справедливо визначив розмір моральної шкоди на загальну суму в 201 600,00 грн. ГУНП в Житомирській області вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права. 
Заявляючи вимоги про стягнення моральної шкоди у більшому розмірі, апелянт не надав доказів наявності обставин, які були б для суду підставами для визначення розміру моральної шкоди у розмірі більшому, ніж встановлено законом.
Крім того, позовна заява у даній справі має типовий характер, що свідчить про мінімальні витрати часу адвоката.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Житомирська обласна прокуратура просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи вірно встановив обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з нормами чинного законодавства. Вказує, що розмір присудженої шкоди є досить значним, тому достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, та підстав для його збільшення не має, оскільки відшкодування не повинно призводити до безпідставного збагачення. Тим більше, наразі в Україні зв`язку з військовою агресією росії введено воєнний стан та безпідставне стягнення коштів у значному розмірі з державного бюджету в цей час може призвести до порушення інтересів держави. 
Представник позивача у даній справі не здійснював додатковий збір доказів, а аналізував лише документи, які перебували у розпорядженні позивача, тому надання допомоги у їх складанні не є необхідним, а витрати на таку допомогу обґрунтованими.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Державної казначейської служби підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_1 скарга - до задоволення з таких підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що відповідно докримінального провадження (справа № 278/3780/13-к) 27.06.2013 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 361 КК (том 1 (провадження доказів) а.с.175-178). 
Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 11.07.2023 у справі № 278/3780/13-к ОСОБА_1 визнаний невинуватим у вчиненні інкримінованого йому у рамках кримінального провадження № 12012060170000144 злочину та виправданий судом за відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення (а.с.9-17).
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 25.12.2023 вирок суду залишено без змін (а.с.19-27).
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки кримінальне переслідування позивача тривало понад 10 років (з моменту повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 361 КК, і до дня набрання виправдувальним вироком відносно нього законної сили), тому незаконне кримінальне переслідування позивача призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, погіршення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми й вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку з чим йому завдано моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету. Оскільки період перебування позивача під слідством та судом з 27.06.2013 по 25.12.2023 складає 126 місяців, розмір моральної шкоди, яка підлягає компенсації позивачу, становить 201 600,00 грн (1 600,00 грн х 126 місяців). При цьому суд при визначенні розміру моральної шкоди виходив з розміру прожиткового мінімуму в сумі 1 600,00 грн, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду (абз.9 ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік»). 
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.
Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у редакції, чинній на час розгляду справи, установлено з 01 січня 2024 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 01 січня – 7 100,00 грн, а з 01 квітня – 8 000,00 грн.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, «відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, зроблено висновок про те, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, «розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження».
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування та суду було порушено нормальні життєві зв`язки позивача, що спричинило йому моральні страждання та є підставою для відшкодування моральної шкоди.
Водночас при визначенні розміру такого відшкодування суд першої інстанції помилково застосував розрахунок, виходячи з прожиткового мінімуму в сумі 1 600,00 грн, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду (абз.9 ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік») за один місяць перебування позивача під слідством та судом. Такий підхід не відповідає вимогам законодавства та принципам повного й справедливого відшкодування завданої шкоди.
Правильним у даному випадку є визначення розміру моральної шкоди з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» на момент вирішення питання про відшкодування, а саме — 8 000,00 грн, що узгоджується з усталеною судовою практикою та засадами розумності й справедливості, оскільки.
Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.
Конституційний Суд України у своїх Рішеннях: від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 неодноразово наголошував на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.
Отже, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах, а зміни у вказаний Закон не вносилися.
У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20, провадження № 61-2214св23) Верховний Суд щодо застосування статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначив, що «тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у редакції, чинній на час розгляду справи, установлено з 01 січня 2024 року мінімальну заробітну плату на рівні 7 100,00 грн, а з 01 квітня 2024 року – 8 000,00 грн. 
Аналізуючи релевантну судову практику Верховного Суду при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, Верховний Суд роз`яснював про необхідність застосування «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування», а тому при вирішенні указаної справи необхідно виходити із установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі 7 100,00 грн»
Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23, провадження № 61-7724св24, від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22, провадження № 61-7696св24, від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23, провадження № 61-8406св24, від 15 листопада 2024 року у справі № 336/2137/23, провадження № 61-9291св24, від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21, провадження № 61-8267св24.
З огляду на викладене, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції, який, неправильно застосувавши положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виходячи із частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні прожиткового мінімуму в сумі 1 600,00 грн, невірно визначив розмір суми на відшкодування моральної шкоди у 201 600,00 грн.
Висновок суду першої інстанції суперечить висновкам Верховного Суду, оскільки розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи саме з мінімального розміру заробітної плати, що діє на час розгляду справи, у даному випадку 8 000,00 грн (ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2024 рік»), за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.
Таким чином, оскільки період перебування під слідством та судом з 27.06.2913 по 25.12.2023 складає 126 місяців, а тому розмір моральної шкоди, яка підлягає компенсації позивачу становить 1 008 000,00 грн. (8 000,00 грн. х 126 місяців).
Також колегія суддів не може погодитись з рішення суду в частині відшкодування витрат на правничу допомогу виходячи з наступного. 
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція), застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04, § 268).
Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
У постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 306/1198/17, провадження № 61-9263св19, Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зазначено, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
У справі, яка переглядається, позивачем на підтвердження вказаних витрат на юридичну допомогу надано суду наступні документи: копію договору про надання правничої допомоги від 14.02.2024, копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги (а.с.54-55).
Відповідно до змісту позовної заяви, орієнтована сума витрат, які позивач очікує понести в зв`язку з розглядом справи становить 50 000,00 грн (п. 5 Договору про надання правничої допомоги), які є витратами на правничу допомогу (а.с.5).
Відтак, у прохальній частині представник позивача просив стягнути на користь позивача вказану суму.
Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3 000,00 (три тисячі) гривень понесених витрат на правову допомогу у зв`язку із розглядом справи.
Відповідно до положень ч. 1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Обсяг виконаних робіт і наданих відповідачу послуг адвокатом Омельчуком І.М. наведено у договорі про надання правової допомоги від 14.02.2024 (а.с.5).
Так, згідно вищенаведеного акту, загальна сума витрат клієнта складає 50 000,00 грн.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з правовим висновком, викладеним у п.21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Разом з тим, частково задовольнивши позов про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3 000,00 грн понесених витрат на правову допомогу.
Питання компенсації судового збору пропорційно до задоволеної вимоги не на користь позивача, а на користь держави, у випадку звільнення позивача від сплати судових витрат відповідає вимогам закону, оскільки держава як відповідач діє через відповідні органи.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 711/7584/21.
Отже у даному випадку витрати на правничу допомогу підлягають стягненню саме з Головне Управління національної поліції в Житомирській області та Житомирської обласної прокуратури.
Оцінюючи обсяг робіт, що зазначений в акті наданих послуг, колегія суддів вважає, що в даному випадку витрати на правову допомогу в сумі 10 000,00 грн в повній мірі відповідають критерію розумної необхідності таких витрат.
Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
З урахуванням викладеного, враховуючи принципи розумності і співмірності, складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт та часом витраченим на їх виконання, колегія суддів дійшла висновку, що з Головного Управління національної поліції в Житомирській області та Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі по 5 000,00 грн з кожного.
Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог з вищевказаних підстав. 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Омельчук Ігор Миколайович, задовольнити частково.
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 травня 2025 року скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позову.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) у рахунок відшкодування моральної шкоди 1 008 000 (один мільйон вісім тисяч) грн. 
Стягнути з Головного Управління національної поліції в Житомирській області та Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі по 5 000,00 грн з кожного.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 03 лютого 2026 року.
Головуючий Судді