ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
21 січня 2026 року
м. Харків
справа № 613/980/24
провадження № 22-ц/818/722/26
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії - Яцини В.Б., Мальованого Ю.М.
за участю секретаря - Муренченко С.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_15 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 11 серпня 2025 року, ухвалене суддею Уваровою Ю.В.,
В С Т А Н О В И В :
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, у якому просить позбавити батьківських прав відповідача по відношенню до його неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Свої вимоги мотивує тим, що 14 липня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.10.2009 було розірвано. За час подружнього життя у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.11.2009 визначено місце проживання ОСОБА_3 із позивачем.
Весь час з моменту розлучення їхній син повністю перебуває на утриманні позивачки. Після розлучення відповідач мешкає окремо, побутом і матеріальним становищем сина не переймається та ухиляється від участі у вихованні і утриманні їхньої дитини, перешкоджає у можливості виїзду з дитиною на відпочинок за кордон, жодного разу не намагався отримати інформацію щодо сина та його здоров`я. 
З часу розлучення добровільно надавати кошти на утримання дитини відповідач відмовлявся, внаслідок чого позивач на початку 2024 року була вимушена звернутись з позовом до суду про стягнення з відповідача аліментів на дитину. 
Відповідач свідомо самоусунувся від участі у житті та вихованні сина, обов`язків, покладених законом на батьків, не виконує, отже є підстави для позбавлення його батьківських прав.
Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 11 серпня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав - відмовлено.
Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, як орган опіки та піклування, контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Вказує, що долучений до заяви від 28.06.2024 ордер про надання правничої (правової) допомоги серії АХ №1195254 від 27.06.2024 сам по собі не є тим документом, який би належним чином підтверджував повноваження адвоката Глущенка В.Б. на представництво ОСОБА_2 в Богодухівському районному суді Харківської області під час подання цієї заяви, що спростовує повноваження названого адвоката на представництво інтересів відповідача у суді першої інстанції, оскільки він не має підпису адвоката. Вважає, що наявними в матеріалах справи належними, достовірними та достатніми доказами підтверджено, що з дитячого садка (з лютого 2014 року) та дотепер дитиною ІНФОРМАЦІЯ_1 опікується лише мати. Батько своїх батьківських обов`язків не виконує, долею сина не цікавиться, не приймає участі у його вихованні та утриманні. Крім того, позивач з часу розлучення більше 14 років самостійно займається утриманням, вихованням сина, піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечує здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готує сина до самостійного життя. Вказує, що під час повномасштабного російського вторгнення з лютого 2022 року, знаходячись за кордоном, відповідач не опікувався про безпеку сина та не намагався вийти з ним на контакт, хоча б в соціальних мережах, де син зареєстрований, не звертався до відповідних органів для можливості встановлення побачень з сином та спілкування з ним. Зазначає, що суд першої інстанції не надав належну оцінку тому факту, що відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками, оскільки не вживав жодного доступного та дієвого заходу для виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідач наголошує на існуванні численних перешкод зі сторони позивачки, які не дозволяли йому спілкуватися з дитиною, проте, ці твердження не підтверджуються жодними доказами в матеріалах справи, що підтверджували б наявність у нього об`єктивних і непереборних перешкод, які б заважали йому брати участь у вихованні сина. Та обставина, що батько тривалий час не бачився та не спілкувався з сином, настала з його волі і з винної поведінки батька, який мав можливість спілкуватися з дитиною. Зворотного та вчинення перешкод у спілкуванні із дитиною відповідач належними, допустимими та достовірними доказами в суді не довів. Відповідач зазначав, що має бажання спілкуватись з сином, приймати участь в його вихованні та виконувати свої батьківські обов`язки. Разом з тим, жодні докази по справі не підтверджують такого бажання та наявності у останнього підстав для зміни свого ставлення до виконання батьківських обов`язків. Відповідач не тільки за увесь час після розірвання шлюбу (26.10.2009) так і не ініціював суттєвих змін у своїй поведінці відносно виконання батьківських обов`язків, а не довів зміну своєї поведінки щодо дитини навіть після того, як позивачка за ініціативою дитини звернулась до суду для позбавлення відповідача батьківських прав та під час розгляду цієї справи в суді (11.08.2025), він не цікавиться станом здоров`я дитини та її лікуванням, умовами отримання освіти та не забезпечує здобуття нею повної загальної середньої освіти. Це зайвий раз доводить, що змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо. Вказує, що факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не є підставою для відмови у задоволенні позову. Щодо оцінки висновку органу опіки про доцільність позбавлення батьківських прав зазначає, що висновок Департаменту служб у справах дітей не є поверховим, містить дані про заслуховування позивача, дитини, врахування письмових пояснень відповідача, та враховує інтереси дитини. Щодо показань свідків вказує, що показання свідків сторони позивача узгоджуються та підкріплюються іншими, більш об`єктивними письмовими доказами: довідками освітніх та медичних закладів, характеристиками та іншими документами, але суд безпідставно не прийняв до уваги показання цих свідків. Натомість свідчення сторони відповідача закінчувались фактами часу коли позивач та відповідач розлучилися, частково ґрунтувалися на повідомленнях відповідача, частково базувалися не на реальному знанні, а на припущеннях не підтверджених будь-якими іншими доказами, не підтверджували активної участі відповідача у вихованні сина та суперечили іншим доказам. Щодо врахування думки дитини вказує, що ОСОБА_4 висловив свою власну ствердну думку щодо необхідності позбавлення батьківських прав його батька ОСОБА_5 . Проте всупереч вимогам статті 171 СК України і частини четвертої статті 265 ЦПК України суд першої інстанції не навів у мотивувальній частині рішення оцінку цієї думки. Зазначає, що ОСОБА_6 (16 років) висловив зрілу, самостійну та усвідомлену позицію щодо позбавлення батьківських прав відповідача, яка підтверджена висновком психолога, така позиція повинна мати визначальне значення для ухвалення судового рішення. Наголошує, що відповідач постійно проживає за кордоном і не бере участі у вихованні дитини, то це очевидні підстави для позбавлення батьківських прав.
Представник відповідача надав відзив на апеляційну скаргу та зазначив, що відповідач готовий надавати як фінансову підтримку так і бажає спілкуватися з сином. Наголошує, що суд першої інстанції дійшов обгрнутованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вважає, що суд першої інстанції вірно не погодився з висновком органу опіки та піклування, оскільки він суперечить інтересам дитини.
Представник позивача надав відповідь на відзив та зазначив, що суд, відмовляючи у позбавленні батьківських прав, безпідставно обмежився виключно формальними критеріями «відсутності негативних відомостей» про відповідача, залишивши поза увагою безпосередньо встановлені у справі обставини, що свідчать про відсутність належного піклування про дитину, нехтування її інтересами, а також волевиявлення самої дитини, яке відповідно до ч. 2 ст. 171 СК України та практики Верховного Суду підлягає обов`язковому врахуванню. Вказує, що відповідачем не надано жодного доказу того, що він здійснював виховання сина або забезпечував здобуття ним загальної середньої освіти. Заявлене відповідачем «бажання спілкуватися з дитиною» не може вважатися доказом активної батьківської позиції, оскільки воно не підтверджене жодними фактичними діями. Наголошує, що докази, надані позивачем, переконливо свідчать про свідоме і тривале ухилення відповідача від виконання покладених на нього законом батьківських обов`язків, тоді як відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували цю позицію. З часу розірвання шлюбу у 2009 році відповідач не проявив реальних змін у своїй поведінці щодо виконання батьківських обов`язків, не почав цікавитися дитиною бнавіть у ході судового процесу. Це доводить, що він не спроможний і не бажає змінити свою поведінку, а отже, збереження за ним батьківських прав не відповідає найкращим інтересам дитини. Звертає увагу на те, що за 15 місяців судового розгляду справи (що є немалим строком) відповідач не виявив змін у своєму ставленні до виконання батьківських обов`язків, що підтверджує обґрунтованість позову про позбавлення його батьківських прав. Вказує, що висновок Департаменту служб у справах дітей не можна вважати поверховим чи необґрунтованим: він ґрунтується на заслуховуванні позивача, врахуванні думки самої дитини, аналізі письмових пояснень відповідача та висновках профільної комісії. Вказує, що пояснення та міркування, викладені у відзиві на апеляційну скаргу відповідачем, є хибними, безпідставними, необґрунтованими і не спростовують доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, та повністю спростовуються матеріалами справи. 
У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що  належними та допустимими доказами, які були б у своїй сукупності достатніми, не доведено позовні вимоги.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 /а.с.14/.
Під час перебування у шлюбі з відповідачем позивач народила дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 /а.с.18/.
23.02.2011 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 /а.с.17/.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.11.2009 визначено місце проживання ОСОБА_3 з матрі`ю ОСОБА_1 /а.с.19-20/.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 01.02.2024 стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання їх спільної неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000, 00 гривень, починаючи з 02.01.2024 і до досягнення дитиною повноліття /а.с.22-26/.
Згідно з відповіддю завідувача КЗ «Дошкільний заклад (ясла-садок) № 447 Харківської міської ради» від 28.03.2024 № 01-37/16/24, ОСОБА_6 був здобувачем освіти в КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 447 Харківської міської ради» та відвідував заклад з лютого 2014 року по липень 2015 року. ОСОБА_4 охайний, дружелюбний, регулярно відвідував заклад дошкільної освіти, розвивався згідно віковим особливостям, цікавився заняттями, товаришував з дітьми поряд з ним, мав все необхідне для здобування освіти в ЗДО. За час перебування дитини у закладі цікавились успіхами, самопочуттям, прислухались до рекомендацій вихователя, активно брали участь у заходах закладу дошкільної освіти, відвідували батьківські збори, були присутніми на святкових ранках мати ОСОБА_6 та бабуся з дідусем з боку матері. Квитанції про оплату харчування дитини в закладі освіти приносила мати та бабуся з боку матері. Інформація про участь інших членів родини у вихованні ОСОБА_6 невідома /а.с.27/.
Згідно з відповіддю директора КЗ «Харківський ліцей № 28 Харківської міської ради» від 01.04.2024 № 01-25/63, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в комунальному закладі «Харківський 28 Харківської міської ради» з 1 класу. Має гарні розумові здібності, навчається на високому рівні, зараз є учнем 9-А класу. 2Протягом періоду навчання в початковій школі в XЛ№ 28 (з вересня 2015 року) до ліцею приводили та забирали ОСОБА_3 його мати - ОСОБА_1 та бабуся з боку матері - ОСОБА_7 . Зі слів класного керівника ОСОБА_8 , з батьком ОСОБА_3 - ОСОБА_2 під час навчання дитини в закладі не мала жодного спілкування. Батьківські збори завжди відвідує мама ОСОБА_3 - ОСОБА_1 . Контакт із вчителями та адміністрацією підтримує мати - ОСОБА_1 та бабуся з боку матері - ОСОБА_7 . ОСОБА_2 в заходах ліцею участі не брав. Навчанням та вихованням ОСОБА_3 займається мати - ОСОБА_1 /а.с.28-29/.
Згідно з відповіддю директора Комунального початкового спеціалізованого мистецького навчального закладу «Дитяча школа мистецтв №4 ім. М.Д. Леонтовича» № 07 від 21.03.2024, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається на відділі народних інструментів по класу домри, 8 клас, з 01.09.2015р. (наказ 43- ОД §1) по теперішній час. Дитина регулярно відвідує заняття у школі, завжди охайний та доглянутий, до лютого 2022 р. супровід до школи та після занять зі школи здійснювали мати, бабуся та дідусь з боку матері; за період навчання в школі ОСОБА_4 брав участь у конкурсах та фестивалях різного рівня, супровід дитини, оплату участі та проїзду здійснювала мати та бабуся з боку матері; батько за весь період навчання дитини в школі не з`являвся, не відвідував концерти та заходи, в яких брав участь ОСОБА_4 , не підтримував контакт зі школою та викладачами; вихованням ОСОБА_4 займається мати, бере участь у шкільному житті дитини та відвідує батьківські збори; навчання здійснюється на платній основі, оплату за навчання здійснює мати /а.с.30-31/.
Згідно з відповіддю керівника математичного Клубу « Еврика » ФОП ОСОБА_9 від 30.04.2024, ОСОБА_6 був учнем математичного клубу «Еврика» з жовтня 2016 року по лютий 2022 року. Супровід ОСОБА_3 на заняття в математичному клубі здійснювала мати та іноді бабуся з боку матері. Батько ОСОБА_4 - ОСОБА_2 навчанням сина в математичному клубі та його успіхами ніколи не цікавився. За весь час навчання батько ОСОБА_4 не підтримував контакт з математичним клубом та жодного разу не спілкувався з викладачами. За весь час навчання ОСОБА_3 в математичному клубі оплату за навчання в повному розмірі здійснювала мати. Мати та бабуся з боку матері завжди цікавилися успіхами дитини та спілкувалися з викладачами клубу /а.с.32/.
Згідно з відповіддю ФОП ОСОБА_10 від 15.04.2024, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом 2019-2022 p.p. відвідував освітньо-розвиваючі заходи та спортивні заняття, які були організовані та проводилися в клубі за місцем проживання «Гайдарівець» Харківської міської ради. ОСОБА_6 відвідував зазначені освітньо-розвиваючі заходи за наступними напрямками: 1) Кулінарні майстер класи 2) Спортивні заняття 3) Творчі заняття (ліпка, аплікація, поробки, малювання та інше творчого напрямку). Протягом періоду відвідування ОСОБА_11 освітньо-розвиваючих заходів його супровід до та після відвідування цих заходів здійснювали мати та бабуся й дідусь з боку матері. Батько ОСОБА_4 - ОСОБА_2 освітніми, спортивними та розвиваючими успіхами сина в клубі за місцем проживання « ОСОБА_12 » не цікавився, ніколи не спілкувався з майстрами (педагогами) щодо розвитку здібностей сина. За весь час відвідування ОСОБА_4 клубу, його батько ОСОБА_2 жодного разу особисто не приходив до клубу, навіть по телефону не цікавився про сина, інтересу до виховання дитини не виявляв, зв`язок з майстрами (педагогами) клубу не підтримував. Мати постійно цікавилась справами дитини, спілкувалася з майстрами (педагогами) клубу. ОСОБА_4 в 2022 році, після початку полномасштабного російського вторгнення в Україну, перебував у безкоштовних реабілітаційних таборах, які були організовані клубом за місцем проживання «Гайдарівець» Харківської міської ради. Оплату за квитки на проїзд в обидві сторони, оплату за екскурсії та оплату за додаткове знаряддя здійснювала мати ОСОБА_4 /а.с.33-34/.
Згідно з повідомленням директора НП «Міська дитяча поліклініка № 2» Харківської міської ради, дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спостерігається лікарями з 2015 року. 25.04.2018 була укладена декларація про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, матір`ю дитини - ОСОБА_1 з лікарем- педіатром. ОСОБА_6 здоровий, на диспансерному обліку не перебуває. Згідно з інформацією, наданою лікарем-педіатром, на прийоми до лікарів поліклініки дитину супроводжує мати, яка здійснює догляд за сином. Рекомендації лікарів з приводу обстеження та лікування ОСОБА_4 мати виконує в повному обсязі. Також, мати надає дозвіл на проведення профілактичних щеплень дитині, які проводяться за календарем щеплень. Батько хлопчика - ОСОБА_2 станом здоров`я дитини не цікавиться, на прийом до лікарів підприємства ОСОБА_4 не супроводжує /а.с.35/.
Згідно зі службовою характеристикою, виданою начальником ВП № 1 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області, за період роботи капітан поліції ОСОБА_1 зарекомендувала себе виключно з позитивного боку, свої функціональні обов`язки засвоїла добре, до їх виконання ставиться сумлінно. У вирішенні службових питань дисциплінована та принципова, при спілкуванні з громадянами та співробітниками проявляє культуру та ввічливість, на критику та зауваження керівництва підрозділу реагує вірно, завжди вчасно робить висновки для себе та усуває недоліки. Капітан поліції ОСОБА_13 постійно працює над поліпшенням та удосконаленням своєї роботи, принципова в питаннях службової дисципліни і діяльності. Морально стійка, рішуча, здатна контролювати власні емоції. У побуті скромна, витримана, ввічлива та уважна. Вільно володіє українською мовою. Табельною вогнепальною зброєю, прийомами рукопашного бою, спеціальними засобами індивідуального захисту та активної оборони володіє добре, здатна вирішувати питання /у будь - яких складних обставинах та приймати вірні рішення /а.с.36/.
Згідно з довідкою вивчення працівника ВП № 1 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області за місцем мешкання, капітан поліції ОСОБА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (15 років), батьком ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (59 років); матір`ю ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (57 років). ОСОБА_1 самостійно виховує сина ОСОБА_4 . Батько ОСОБА_2 1985 року народження, участі у вихованні та забезпеченні дитини не займається взагалі, тому ОСОБА_1 вимушена була судитися з батьком, і за рішенням суду з січня 2024 року отримує на сина аліменти. Батьки ОСОБА_1 матеріально забезпечені, схвально відгукуються про доньку. Дбайлива мати, постійно слідкує за сином. У сина є усе необхідне: одяг та взуття на усі сезони, ноутбук для онлайн занять у школі, телефон марки «Айфон», взуття, одяг та обладнання для занять футболом. Також ОСОБА_1 оплачує додаткові індивідуальні заняття по багатьом шкільним предметам, оплачує на постійній основі заняття футболом та заняття в музикальній школі КПСМНЗ «ДІЯМ №4 ІМ. М.Д.ЛЕОНТОВИЧА» по класу домра. Син має високі показники у навчанні як в ліцеї, так і в музичні школі. Сусіди, які проживають у будинку № 52 та №56 , позитивно характеризують ОСОБА_1 , говорять, що завжди в гарному настрої, завжди вітається, готова допомогти в будь-який час. Батьки ОСОБА_1 мають автомобіль марки «Citroen С4» 2013 р.в., два будинки у Богодухівському районі, в одному проживають ТПО , а інший вони використовують для відпочинку на вихідні, земельні паї в Богодухівському районі та земельну ділянку площею 3000 кв.м. у м. Харкові. Проблем у сім`ї не виявлено, квартир, будинків, у власності ОСОБА_1 не має, кредитних зобов`язань не має /а.с.37-38/.
Згідно з повідомленням начальника Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України № 19-63630/18/24-Вих від 17.09.2024, ОСОБА_2 16.02.2022 через пункт пропуску Шегині перетнув державний кордон України на автомобілі НОМЕР_4 /а.с.190/.
Згідно з висновком Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради Харківської області, керуючись ст. ст. 19, 164 Сімейного кодексу України та рекомендацією Комісії, в інтересах дитини, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина, ОСОБА_3 /а.с.17-19/.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Забезпечення найкращих інтересів дитини дії та рішення, що спрямовані назадоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної таетнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі Закон).
Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного ісоціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частиною першою статті 155 СКУкраїни здійснення батьками своїх прав тавиконання обов`язків мають ґрунтуватися наповазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав як винятковий захід є істотним правовим наслідком як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, провадження № 61-8918сво23.
Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень тазастосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки їїбатьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, завинятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме відсудів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини укожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, уякнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від18грудня 2008 року усправі «Савіни проти України», заява № 39948/06).
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути донайважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, пункти 57, 58).
Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь увихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щобзабезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування таповинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, щопозбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід яккрайню міру впливу та захисту прав дитини.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу нанедобросовісних батьків, викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від29липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07листопада 2023 року у справі № 601/928/22. Судова практика щодо застосування статті 164 СК України є усталеною.
Колегія суддів зазначає, що з огляду на приписи пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли батьки свідомо та умисно не здійснюють батьківських прав та ухиляються від їх виконання.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості зміни такої поведінки. Позбавлення батьківських прав позбавляє батька/матір спільного родинного життя здитиною та не відповідає меті їхвозз`єднання.
Реалізація взаємного спілкування між матір`ю чи батьком і дитиною становить засадову складову сімейного життя у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У справі «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року, заява N 39948/06, ЄСПЛ зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини їїкоріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (пункт 49).
У постанові від 04 квітня 2024року у справі № 553/449/20, провадження № 61-2701св24, Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).
Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22, провадження №61-13923св23).
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу і залежить від специфіки обставин, які необхідно довести у конкретній справі. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, якатримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).
Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Обґрунтовуючи заявлений позов позивач посилається на те, що після розлучення відповідач мешкає окремо, побутом і матеріальним становищем сина не переймається та ухиляється від участі у вихованні і утриманні їхньої дитини, перешкоджає у можливості виїзду з дитиною на відпочинок за кордон, жодного разу не намагався отримати інформацію щодо сина та його здоров`я. 
Однак, судом не встановлено та позивачем, всупереч приписів ст.ст.12, 81 ЦПК України, не надано належних, допустимих та достовірних доказів свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків стосовно виховання дитини, свідомого нехтування батьківськими обов`язками, негідної поведінки, яка негативно впливає на дитину. 
Неактивність або певна бездіяльність ОСОБА_2 як батька з урахуванням наведеного вище є недостатньою підставою для того, щоб дійти висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав.
Недостатня участь батька у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачем не доведено.
При цьому колегія суддів враховує, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).
Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Отже, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.
В судовому засіданні в суді першої інстанції суд заслухав думку неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зазначив, що бажає, щоб ОСОБА_2 позбавили батьківських прав по відношенню до нього.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у постанові від 25.09.2024 року у справі № 308/10666/22 зазначив, що думка дитини у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути вирішальною, як і не може бути безумовним свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення її якнайкращих інтересів.
У постанові Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 705/3040/18 зазначено: «Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї».
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у позбавленні батьківських прав щодо дитини, яка за своїм віком здатна сформулювати власні погляди, виконав позитивний обов`язок держави, визначений ст. 171 СК України, заслухав думку дитини та надав їй оцінку.
Отже, апеляційний суд зазначає, що думка дитини у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути вирішальною, як і не може бути безумовним свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення її якнайкращих інтересів.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, яке тягне за собою надзвичайні правові наслідки.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Колегія суддів вважає, що відповідач не є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини, що вказує на відсутність підстав для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення його батьківських прав.
ОСОБА_2 заперечував проти позбавлення його батьківських прав щодо сина та висловлює бажання щодо спілкування та виховання дитини. Вказує, що намагався при кожній можливості зустрічатись із сином, проте йому не дозволяли спілкуватися із сином, зазначав, що допомагав матеріально синові.
Позивач не надав будь-яких доказів необхідності розірвання сімейних зв`язків батька з дитиною, які дозволили б виснувати про недотримання судом критерію пропорційності під час ухвалення рішення про відмову у позбавленні ОСОБА_2 батьківських прав.
Згідно з висновком Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради Харківської області, керуючись ст. ст. 19, 164 Сімейного кодексу України та рекомендацією Комісії, в інтересах дитини, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина, ОСОБА_3 .
За положенням частини 6 статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 932/2483/21, від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22, від 07.02.2022 у справі № 759/3554/20).
За наведених обставин, суд першої інстанції вірно не погодився із висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно його дитини, адже в даному випадку не доведено, що є доцільним вжиття саме крайнього заходу впливу на батька ОСОБА_2 , як позбавлення його батьківських прав.
Враховуючи викладене суд першої інстанції вірно вважав, що відсутні достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві. Позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено. Позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. 
Таким чином, не представлено достатньо доказів злісного, свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, зокрема даних про те, що він притягувалася адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків, несплату аліментів, немає, під соціальним супроводом сім`я не перебувала, будь-яких заходів впливу зі сторони державних установ з приводу невиконання батьківських обов`язків до відповідача не застосовувалося. 
За таких обставин, достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав не встановлено. 
Слід зазначити, що суд першої інстанції, належним чином дослідивши усі наявні у справі докази, дійшов до правильного висновку про застосування до відповідача попередження про неприпустимість у подальшому порушення ним батьківських обов`язків щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Таким чином, наразі позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не ґрунтуватиметься на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини.
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо того, що судом першої інстанції не прийняті до уваги показання свідків, колегія суддів зазначає, що самі по собі зазначені свідками обставини щодо того, що відповідач не у достатній мірі спілкується з дитиною, не бере участь у вихованні, не цікавиться успіхами у навчанні дитини, не можуть бути достатньою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
Стосовно доводів апеляційної скарги, що представник відповідача не мав повноважень на представництво інтересів відповідача в суді першої інстанції, оскільки ордер не підписаний адвокатом, колегія суддів зазначає.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
За приписами ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: 1) довіреністю фізичної або юридичної особи; 2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна. 2. Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, складати заяви, скарги, клопотання, інші правові документи та подавати їх у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.
Єдині для всіх адвокатів України, адвокатських об`єднань/адвокатських бюро правила виготовлення, оформлення, зберігання, обліку ордерів, встановлено Положенням про ордер на надання правничої (правової) допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України №41 від 12 квітня 2019 року.
Відповідно до пункту 2 Положення ордер на надання правової допомоги - письмовий документ, що посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги у випадках і порядку, встановлених Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та іншими законами України.
Відповідно до пунктів 3-5 Положення в Україні встановлюється єдина, обов`язкова для всіх адвокатів, типова форма ордера, яку затверджує Рада адвокатів України (зразок в Додатку 1). Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням та повинен містити обов`язкові реквізити, передбачені цим Положенням. Ордер, встановленої форми, є обов`язковим для прийняття усіма органами, установами, організаціями на підтвердження правомочності адвоката на вчинення дій, передбачених статтею 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Згідно з пунктом 6 Положення бланки ордерів, згідно затвердженої типової форми, генеруються у відповідному розділі «Особистого кабінету адвоката» на офіційному веб-сайті Національної асоціації адвокатів України www.unba.org.ua слідуючи командам системи.
Пункт 12 Положення визначає реквізити, які містить ордер, а саме: серію, порядковий номер ордера; прізвище, ім`я, по батькові або найменування особи, якій надається правова допомога; посилання на договір про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноважених законом на надання безоплатної правової допомоги, номер (у випадку наявності) та дату цього документа; назву органу, у якому надається правова допомога адвокатом із зазначенням, у випадку необхідності, виду адвокатської діяльності відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Під назвою органу розуміється як безпосередньо назва конкретного органу так і назва групи органів визначених пунктом 2 частини 1 статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (наприклад, судові органи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, органи досудового слідства, правоохоронні органи тощо); прізвище, ім`я, по батькові адвоката, який надає правничу (правову) допомогу на підставі ордера, номер та дату його свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, найменування органу, який його видав (КДКА відповідного регіону, з 01 січня 2013 року радою адвокатів відповідного регіону); номер посвідчення адвоката України, ким та коли воно видане; ким ордер виданий (назву організаційної форми): адвокатом, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально (із зазначенням адреси робочого місця); адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням (повне найменування адвокатського бюро/адвокатського об`єднання та його місцезнаходження); адресу робочого місця адвоката, якщо вона відрізняється від адреси місцезнаходження адвокатського бюро/адвокатського об`єднання, яке видає ордер; обмеження повноважень, якщо такі передбачені договором про надання правничої (правової) допомоги; дату видачі ордера; підпис адвоката, який видав ордер, у разі здійснення ним індивідуальної діяльності (у графі «Адвокат»); підпис адвоката, який надає правову допомогу, якщо ордер, виданий адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням (у графі «Адвокат»); підпис керівника адвокатського бюро/адвокатського об`єднання, відтиск печатки адвокатського бюро/адвокатського об`єднання (за наявності) у випадку, якщо ордер видається адвокатським бюро/адвокатським об`єднанням. 
Під час дії воєнного стану на території України реквізити, передбачені цим підпунктом, можуть оформлятись у відповідності до п. 10 цього Положення; двовимірний штрих-код (QR-код) з посиланням на профайл адвоката в ЄРАУ;
Отже, у даному випадку адвокатом було надано дійсний ордер про надання правничої допомоги з QR-кодом, який виконує свою ідентифікаційну функцію.
За таких обставин, вказані доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.
Отже, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду по суті вирішення спору, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин.
На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування чи зміни відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_15- залишити без задоволення.
Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 11 серпня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий -        Н.П. Пилипчук

Судді -        Ю.М. Мальований

В.Б. Яцини