ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 686/7896/23
провадження № 51-407км25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника                                       ОСОБА_6 ,
виправданого                                ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 14 липня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 
№ 12023100000000408, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Білогір'я Хмельницької області, який зареєстрований ( АДРЕСА_1 ) та проживає ( 
АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 ст. 364 КК України.
Історія справи і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 
04 грудня 2024 року ОСОБА_7  визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частинами 1, 2 ст. 364 КК України та виправдано.
Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_7   у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 ст. 364 КК України, за таких обставин.
Так, у період з грудня 2018 року по жовтень 2019 року заступник начальника Управління Держпраці у Хмельницькій області ОСОБА_7 умисно, з метою одержання неправомірної вигоди для інших фізичних осіб, використовуючи владу  всупереч інтересам служби, прийняв рішення про ненакладення на фізичних 
осіб - підприємців штрафу за порушення законодавства про працю. Це призвело до втрат Державного бюджету України у вигляді ненадходження коштів, що за трьома епізодами завдало істотної шкоди державним інтересам та за двома епізодами спричинило тяжкі наслідки.   
Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 14 липня 2025 року вирок суду першої інстанції залишив без змін.
Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, прокурор подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване судове рішення і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції. 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в порядку касаційного розгляду має відповісти на доводи щодо наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що призвели до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у результаті виправдання особи в цьому кримінальному провадженні. 
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржуване судове рішення і призначити новий розгляд матеріалів кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.
Суть доводів касаційної скарги прокурора зводиться до того, що, на його переконання, суд апеляційної інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для кримінального провадження, оскільки в матеріалах кримінального провадження наявна достатня сукупність доказів вини ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінальних правопорушень,передбачених частинами 1, 2 ст. 364 КК України, що за умови їх належного дослідження, повністю підтверджують його вину у вчиненні зазначених злочинів.
Також зі змісту поданої касаційної скарги убачається, що прокурор стверджує про хибність висновку суду апеляційної інстанції щодо неналежності як доказів висновку експерта від 21 липня 2022 року № 131/7 та висновку складеного спеціалістом Північного офісу Держаудитслужби від 30 червня 2021 року, крім іншого, через те, що для їх висновків за епізодами ФОП ОСОБА_8 та 
ФОП ОСОБА_9 використовувалася постанова Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 «Деякі питання реалізації статті 259  КЗпП України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», яка постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 
2019 року визнана нечинною.
Акцентує прокурор і на тому, що з урахуванням висновків об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 10 лютого
2025 року у справі № 757/11969/18-к, провадження № 51-5885кмо19, та сукупності наданих стороною обвинувачення доказів дії ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати за відповідними частинами ст. 364 КК України. 
Разом з тим зазначає, що рішення апеляційного суду не відповідає вимогам 
ст. 370 КПК України і, що у ньому всупереч вимогам ст. 419 КПК України не надано належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора, зокрема тим, які аналогічні доводам поданої касаційної скарги.
Позиції інших учасників судового провадження
У запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисник просить залишити її без задоволення як безпідставну.
У судовому засіданні прокурор підтримав подану касаційну скаргу, а виправданий і його захисник заперечили щодо її задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, і застосовані норми права
Згідно з вимогами ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Як визначено ч. 1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
За правилами п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.
Про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що могли призвести до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у результаті виправдання особи в цьому кримінальному провадженні.
Статтею 370 КПК України регламентовано, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства та з урахуванням особливостей, передбачених статтями 404, 405 КПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Ухвала апеляційного суду є рішенням вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку, і повинна бути законною, обґрунтованою та вмотивованою. Крім того, ухвала апеляційного суду за своїм змістом має відповідати вимогам ст. 419 КПК України.
Як передбачено ст. 419 КПК України, в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційній скарзі, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними і мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Тобто суд апеляційної інстанції повинен перевірити і проаналізувати доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у кримінальному провадженні матеріалами та дати на них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. Формальний апеляційний перегляд є несумісним із закріпленими у статтях 2, 7 КПК України завданнями та загальними засадами кримінального провадження.
Суд апеляційної інстанції не дотримався наведених вимог закону і, залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, належним чином не перевірив усіх доводів, не дав відповідей на них, не провів ретельного аналізу й оцінки обставин, на які посилався апелянт, що є неприпустимим з огляду на вимоги ст. 419 КПК України.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, не погодившись із вироком місцевого суду, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій послався на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, у результаті чого ОСОБА_7 неправомірно визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 ст. 364 КК України. Із цих підстав апелянт ставив вимогу перед судом скасувати виправдувальний вирок у цьому кримінальному провадженні та ухвалити новий вирок, яким визнати 
 ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень,передбачених вказаними вище нормами закону, і призначити йому покарання в межах їх санкцій із застосуванням положень ст. 70 КК України. При цьому в поданій апеляційній скарзі клопотав про допит свідків та повторне дослідження письмових доказів, наданих стороною обвинувачення.
Беручи до уваги той факт, що апеляційний суд є останньою інстанцією, яка наділена законодавцем повноваженнями встановлювати фактичні обставини справи, суду апеляційної інстанції необхідно здійснювати ретельну перевірку правильності встановлення обставин кримінального провадження за результатами оцінки судом першої інстанції доказів, наданих як стороною обвинувачення, так і стороною захисту. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що кваліфікація кримінального правопорушення - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального правопорушення, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю та змістом кваліфікація кримінальних правопорушень завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.
Склад кримінального правопорушення - це сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно небезпечне діяння як конкретне кримінальне правопорушення.
Повертаючись до матеріалів цього кримінального провадження, колегія суддів вказує на небезпідставність твердження апелянта про те, що з урахуванням, зокрема, показань допитаних під час судового провадження свідків, матеріалів справ інспекційних відвідувань  ФОП ОСОБА_10 , ФОП ОСОБА_11 , ФОП ОСОБА_12 , ФОП ОСОБА_8 та  справи з розгляду акта про неможливість проведення перевірки інспекційного відвідування/невиїзного інспектування ФОП 
ОСОБА_9 , висновку провідного державного фінансового інспектора Північного офісу Держаудитслужби від 30 червня 2021 року, висновку експерта від 21 липня 2022 року № 131/7, а також зважаючи на посаду ОСОБА_7 , що передбачала накладання штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, немає підстав вважати, що в його діях відсутній склад інкримінованих кримінальних правопорушень.
Втім апеляційний суд не проаналізував доводів скарги прокурора і не надав у рішенні вичерпної та конкретної відповіді на них. Зі змісту ухвали убачається, що апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що сторона обвинувачення перед судом не довела наявності в діях ОСОБА_7 складу інкримінованих кримінальних правопорушень. 
Приймаючи таке рішення, апеляційний суд зосередився на показаннях виправданого ОСОБА_7 , який цьому суду повідомив, що розгляд, відповідно до своїх функціональних повноважень, матеріалів інспекційних відвідувань фізичних осіб - підприємців щодо дотримання законодавства про працю, в тому числі ФОП ОСОБА_10 , ФОП ОСОБА_11 , ФОП ОСОБА_12 , ФОП ОСОБА_8 , 
ФОП ОСОБА_9 , проводив об`єктивно та неупереджено. Зазначив, що не знайомий з жодним із цих суб`єктів господарювання, а приймаючи рішення за результатами інспекційних відвідувань і вирішуючи питання щодо застосовування штрафних санкцій за матеріалами перевірок, керувався виключно положеннями чинного законодавства, з урахуванням фактичних обставин, встановлених за результатами таких перевірок, а також інтересами держави з метою уникнення оскарження постанов про безпідставне накладення штрафів, що могло спричинити втрати для Державного бюджету України у зв`язку із подальшим стягненням судового збору. Також повідомив про обставини розгляду ним матеріалів інспекційних перевірок вказаних вище фізичних 
осіб - підприємців та ствердив про відсутність щодо них підстав для накладення штрафу за порушення законодавства про працю, у зв`язку з чим ним приймалися відповідні рішення.
Також апеляційний суд у порядку ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням сторони обвинувачення дослідив висновок судово-економічної експертизи 
від 21 липня 2022 року № 131/7 (т. 3, а. п. 116-158) та матеріали інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_10 (т. 4, а. п. 54-75), ФОП ОСОБА_11 (т. 4, 
а. п. 113-175), ФОП ОСОБА_12 (т. 4, а. п. 177-218), ФОП ОСОБА_8 (т. 4, 
а. п. 12-52), ФОП ОСОБА_9 (т. 3, а. п. 221-249; т. 4, а. п. 1-10).
Оцінюючи висновок експерта від 21 липня 2022 року № 131/7, яким сторона обвинувачення обґрунтовує заподіяння ОСОБА_7 збитків, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що експерт надав відповідь про недоотримання Державним бюджетом України коштів зі сплати штрафів за вказаними вище епізодами інспекційних перевірок виключно в аспекті висновку, складеного спеціалістом Північного офісу Держаудитслужби від 30 червня 
2021 року, де констатовано факт ненадходження до держбюджету коштів зі сплати штрафів суб`єктами господарювання, виходячи з обов`язковості та безальтернативності стягнення таких платежів з ФОП ОСОБА_10 , 
ФОП ОСОБА_11 , ФОП ОСОБА_12 , ФОП ОСОБА_9 та ФОП ОСОБА_8 .
Апеляційний суд звернув увагу на Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509, що діяв на момент існування відповідних правовідносин стосовно ФОП ОСОБА_10 , ФОП ОСОБА_11 та ФОП ОСОБА_12 , і на те, що постановою Кабінету Міністрів України  від 
21 серпня 2019 року № 823 «Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю» у вказаний вище Порядок внесено зміни, а цей змінений порядок накладення штрафів уже діяв на час проведення інспекційних відвідувань ФОП ОСОБА_9 та ФОП ОСОБА_8 .
Далі констатував, що вказані нормативні документи свідчать про відсутність в уповноваженої особи імперативного обов`язку накласти штраф на підставі акта інспекційного відвідування та вказує на наявність у такої особи диспозитивності під час розгляду матеріалів про порушення законодавства про працю та необхідність встановлення складу правопорушення, передбаченого ст.265 КЗпП України, для прийняття рішення про застосування штрафних санкцій.
До того ж апеляційний суд акцентував, що суд першої інстанції слушно звернув увагу і на іншу обставину, яка впливає на доказовість висновків спеціаліста та експерта, а саме те, що ними використано нормативний акт, що не був чинним на час проведення досліджень, а саме постанову Кабінету Міністрів України від 
29 квітня 2017 року № 295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні", яку постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 
14 травня 2019 року визнано нечинною, однак ними зроблено висновки за епізодами щодо ФОП ОСОБА_8 та ФОП ОСОБА_9 з урахуванням її вимог.
Втім суд апеляційної інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для кримінального провадження, та залишив поза увагою доводи прокурора про те, що в матеріалах кримінального провадження наявна достатня сукупність доказів вини ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 ст. 364 КК України, що за умови їх належного дослідження, повністю підтверджують його вину у вчиненні вказаних вище злочинів, зокрема прокурор зазначив про порушення суб`єктом владних повноважень вимог чинного законодавства при ухваленні своїх рішень про відсутність підстав для накладання штрафу за порушення ФОП ОСОБА_10 , 
ФОП ОСОБА_11 , ФОП ОСОБА_12 , ФОП ОСОБА_8 законодавства про працю, а ФОП ОСОБА_9 з причин неможливості проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування.
Так, матеріали справи інспекційних відвідувань ФОП ОСОБА_10 , 
ФОП ОСОБА_11 , ФОП ОСОБА_12 , ФОП ОСОБА_8 містять відповіді першого заступника начальника Управління Держпраці у Хмельницькій області 
ОСОБА_7 на відповідні листи зазначених підприємців про те, що їх доводи не спростовують обставини, які встановлені під час інспекційного відвідування (т. 4, а. п. 31,  85, 86, 139, 152, 208), однак всупереч цьому ОСОБА_7 прийняв рішення про відсутність підстав для складення постанови про накладення штрафу. 
Також матеріали справи інспекційного відвідування та справи з розгляду акта про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування ФОП ОСОБА_9 , свідчать про фактичний недопуск до проведення інспекційного відвідування. Варто зазначити про наявність в цих матеріалах акта про відмову від підпису про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування ФОП ОСОБА_9 (т. 3, 
а. п. 244), відповідь першого заступника начальника Управління Держпраці у Хмельницькій області ОСОБА_7 на запит від ФОП ОСОБА_9 про обставини спроби провести інспекційне відвідування зазначеного вище приватного підприємця  (т. 3, а. п. 245), лист ОСОБА_7 щодо надання інформації стосовно питань, викладених у скарзі ФОП ОСОБА_9 на дії посадових осіб Управління Держпраці у Хмельницькій області (т. 3, а. п. 248, 249). Водночас матеріали містять пояснення приватного підприємця ОСОБА_9 про успішне проведення перевірки Головним управлінням Держпраці у Хмельницькій області  та надання нею всіх необхідних документів у ході її проведення (т. 3, а. п. 239). Незважаючи на такі протиріччя ОСОБА_7 повідомив ФОП ОСОБА_9 про відсутність підстав для складення постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю.
Водночас, погоджуючись із висновками суду першої інстанції в частині надання оцінки показанням свідків, суд апеляційної інстанції зазначив, що працівники Управління Держпраці у Хмельницькій області, повідомили, зокрема, те, що регулярно проводили виїзні перевірки та в разі виявлення порушень складали акт, копію якого надавали керівнику для прийняття рішення. 
Варто зазначити, що чинне законодавство України про працю не передбачає пом`якшуючих чи обтяжуючих обставин для звільнення від відповідальності юридичних та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, з урахуванням виду і розміру встановленого порушення, факту його усунення тощо.
Також необхідно зауважити, що виконання припису про усунення виявлених порушень підтверджує факт визнання відповідного порушення трудового законодавства, відображеного в акті перевірки.
Отже, колегія суддів констатує, що належна перевірка апеляційним судом зазначених вище доводів прокурора має важливе значення для встановлення істотних обставин цього кримінального провадження, зокрема того, які саме дії вчинив ОСОБА_7 та якою була їх послідовність, що в обставинах цього кримінального провадження є визначальним для висновку про наявність чи відсутність в діях виправданого складу кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 ст. 364 КК України.
При цьому апеляційний суд залишив без відповідного аналізу матеріали справ інспекційних відвідувань  ФОП ОСОБА_10 , ФОП ОСОБА_11 , ФОП ОСОБА_12 , ФОП ОСОБА_8 та  матеріали справи з розгляду акта про неможливість проведення перевірки інспекційного відвідування/невиїзного інспектування 
ФОП ОСОБА_9 і не навів  у рішенні необхідної правової аргументації, що має значення для кваліфікації дій службової особи за відповідною частиною ст. 364 КК України.
Тож апеляційний суд не провів належного аналізу обставин кримінального провадження, не надав оцінки кожному доказу за критеріями ст. 94 КПК України, а сукупності доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, не звернув уваги, що прийняття одних і відхилення інших доказів повинно бути вмотивовано.
Також є передчасними висновки апеляційного суду щодо неналежності як доказів висновку експерта від 21 липня 2022 року № 131/7 та висновку складеного спеціалістом Північного офісу Держаудитслужби від 30 червня 2021 року з підстав того, що для їх висновків за епізодами ФОП ОСОБА_8 та 
ФОП ОСОБА_9 використовувалася постанова Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 «Деякі питання реалізації статті 259  КЗпП України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», яку постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 
2019 року визнана нечинною.
Колегія суддів акцентує на тому, що апеляційний суд дійшов висновку про допустимість указаних вище  доказів, про що зазначив у своєму рішенні. 
Разом з тим колегія суддів зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування Україні" від 26 квітня 2017 року №295 вважається такою, що втратила чинність з дня набрання законної сили постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 
2019 року у справі № 826/8917/17, тобто з 14 травня 2019 року.
Тому її положення підлягають застосуванню до тих правовідносин, які виникли до моменту втрати нею чинності.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок № 823), який застосовувався Управлінням Держпраці у Хмельницькій області на час здійснення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_9 та ФОП ОСОБА_8 з метою перевірки додержання законодавства про працю, що підтверджується наказами про здійснення інспекційних відвідувань та направленнями на проведення інспекційних відвідувань (т. 3, а. п. 227, 228; т. 4, а. п. 15, 16). 
Посилання експерта та спеціаліста на п. 29 постанови Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 «Деякі питання реалізації статті 259  КЗпП України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», за змістом якого заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, не спростовує їх висновків про втрати Державного бюджету України у вигляді ненадходження коштів зі сплати штрафів за вказаними вище епізодами інспекційних відвідувань.
Разом з тим апеляційному суду в межах цього кримінального провадження для з`ясування наявності порушень суб`єктом владних повноважень вимог чинного законодавства під час ухвалення рішень про відсутність підстав для накладання штрафу на ФОП ОСОБА_10 , ФОП ОСОБА_11 , ФОП ОСОБА_12 , ФОП ОСОБА_8 за недотримання законодавства про працю, а ФОП ОСОБА_9 з причин неможливості проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування належить зважати на те, що застосування суб`єктами господарювання найманої оплачуваної праці можливе тільки в межах трудового законодавства шляхом укладення трудового договору і обов`язок щодо належного оформлення трудових правовідносин покладається на особу, яка бажає залучити найманих працівників. Залучення найманих працівників до постійної оплачуваної праці в межах певної професії на підставі цивільно-правових договорів має ознаки приховування існування реальних трудових правовідносин, що відповідно до ст. 265 КЗпП України є підставою для притягнення винної особи до відповідальності.
Також цьому суду під час ухвалення законного й обґрунтованого рішення  доцільно мати на увазі, що юридичні особи і фізичні особи-підприємці, залучаючи працівників до найманої оплачуваної праці та укладаючи з такими особами цивільно-правові договори замість трудових, позбавляють їх основних прав і гарантій, встановлених Конституцією (статті 43-46) та законами України, а саме: на оплату праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, права на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня, на щорічні й додаткові оплачувані відпустки, права на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади тощо.
Крім того, апеляційний суд не пересвідчився в необґрунтованості аргументів сторони обвинувачення про те, що факт наявності або відсутності певних домовленостей чи контактних зв`язків службової особи з іншою фізичною чи юридичною особою, яка отримала неправомірну вигоду, не має кримінально-правового значення для кваліфікації дій службової особи за відповідною частиною ст. 364 КК України.
До того ж апеляційний суд у рішенні зазначив, що в контексті матеріалів цього кримінального провадження, навіть за умови прийняття ОСОБА_7 помилкового рішення щодо відсутності підстав для накладення штрафу на фізичних осіб - підприємців, стосовно яких проводилися інспекційні відвідування, в його діях відсутні ознаки використання влади всупереч інтересам служби з метою одержання неправомірної вигоди для інших фізичних осіб. 
Колегія суддів нагадує, що поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і з тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Зазначені вище висновки апеляційного суду мають узгоджуватися з мотивами рішення, викладеними об`єднаною палатою  у постанові від 10 лютого 2025 року (справа № 757/11969/18-к, провадження № 51-5885кмо19), а саме з тим, що головним для складу злочину, передбаченого ст. 364 КК України, є усвідомлене вчинення зловживання владою або службовим становищем. Якщо суб`єкт цього злочину вчиняє певні діяння всупереч інтересам служби і внаслідок цього інша фізична або юридична особа безпідставно незаконно отримує нематеріальні або матеріальні блага, то це є достатньою підставою для інкримінування особі складу злочину, передбаченого ст. 364 КК України, якщо у вчиненому наявні всі інші ознаки цього складу.
Однак важливо враховувати, що не є зловживанням владою чи службовим становищем помилкове вчинення дій службовою особою, яке спричинило одержання неправомірної вигоди третіми особами. 
Таке помилкове діяння не характеризуватиметься умисною формою вини, яка вочевидь є обов`язковою для складу зловживання.
Суб`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 КК України, характеризується виною у формі прямого умислу та спеціальною метою - одержання будь - якої неправомірної вигоди для себе чи іншої фізичної або юридичної особи.
Наявність у службової особи мети отримати неправомірну вигоду та/або її зацікавленість в отриманні такої вигоди іншою особою є ознакою, яка дозволяє відмежувати зловживання службовим становищем від інших порушень, допущених у ході виконання повноважень, і яка запобігає можливості притягнення до кримінальної відповідальності лише за прийняття рішення або вчинення дій, правомірність яких може бути поставлена під сумнів  або навіть скасовано в ході подальших юридичних процедур.
Стаття 19 Конвенції ООН проти корупції констатує, що на відміну від одержання неправомірної вигоди або зловживання впливом, які вимагають доведення взаємодії між двома або більше особами, зловживання владою або службовим становищем зосереджується виключно на діях та намірах службової особи, яка ймовірно вчинила правопорушення. Таким чином, ст. 19 Конвенції вимагає лише доведення того, що службова особа вчинила злочинні дії без необхідності встановлювати поведінку інших осіб, які могли, наприклад, пропонувати гроші в обмін на послуги.  
Також колегія суддів акцентує на тому, що важливо врахувати й висновки об`єднаної палати, сформульовані у зазначеному вище рішенні, про те, що факт наявності або відсутності певних домовленостей чи контактних зв'язків службової особи з іншою фізичною чи юридичною особою, яка отримала неправомірну вигоду, не має кримінально-правового значення для кваліфікації дій службової особи за відповідною частиною ст. 364 КК України; кримінальна відповідальність за зловживання владою або службовим становищем за ст. 364 КК України настає і у тому разі, якщо службова особа діяла в інтересах третьої особи без доведення до відома такої особи відомостей про зміст і характер своїх дій.
Отже, апеляційному суду необхідно докладно мотивувати свою позицію про відхилення аргументів сторони обвинувачення в цій частині.
Важливо зазначити, що за результатом перевірки касаційним судом матеріалів цього кримінального провадження колегія суддів установила, що суди попередніх інстанцій у своїх рішеннях зазначили, що за змістом пред`явленого обвинувачення ОСОБА_7 обвинувачується в умисному, з метою одержання неправомірної вигоди для інших фізичних осіб використанні службовою особою влади всупереч інтересам служби, що завдало істотної шкоди державним інтересам, та в умисному, з метою одержання неправомірної вигоди для інших фізичних осіб використанні службовою особою влади всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки, за обставин, детально наведених у судових рішеннях. 
Водночас фактичні обставини, викладені судами, свідчать не про «одержання неправомірної вигоди для інших фізичних осіб», а про «одержання неправомірної вигоди для себе», однак цю кваліфікуючу ознаку було виключено з пред`явленого обвинувачення шляхом його зміни у суді.
Тож, зважаючи на таке помилкове посилання, апеляційному суду необхідно викласти фактичні обставини відповідно до висунутого обвинувачення.
 
У підсумку колегія суддів зазначає, що доводи прокурора про те, що апеляційний розгляд цього кримінального провадження відбувся з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, що могло призвести до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, 
є слушними. 
У цьому кримінальному провадженні колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які були б підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, крім того, не є належним чином умотивованим.
Отже, колегія суддів вважає, що апеляційний розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 здійснювався формально, без з`ясування належним чином усіх обставин, необхідних для перевірки доводів апеляційної скарги прокурора, а тому ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою. 
З огляду на викладене ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, наведені порушення є істотними і такими, що перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Таким чином, під час апеляційного розгляду матеріалів цього кримінального провадження допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а тому колегія суддів, також вважає, що висновки суду апеляційної інстанції про правильність застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність щодо виправдання ОСОБА_7 
є передчасними.
З огляду на викладене ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає приписам статей 370, 419 КПК України, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило ухвалити законне та обґрунтоване рішення та могло призвести до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а тому на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України ухвала підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду кримінального провадження апеляційному суду необхідно врахувати викладене, ретельно, з використанням усіх процесуальних можливостей перевірити доводи сторони обвинувачення і обставини, що становлять предмет доказування, та з дотриманням положень гл. 31 КПК України ухвалити законне, обґрунтоване й умотивоване рішення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України, з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно повно та всебічно перевірити та врахувати доводи поданої на вирок апеляційної скарги прокурора і, залежно від установленого, постановити законне, обґрунтоване й умотивоване судове рішення, яке відповідатиме вимогам статей 370, 419 КПК України.
Інші ж доводи, на які посилається прокурор у касаційній скарзі та які є аналогічними наведеним в апеляційній скарзі, підлягають перевірці, оскільки ухвала апеляційного суду скасовується через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 442 КПК України, Суд
ухвалив:                                                           
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 14 липня 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                              ОСОБА_3