Справа № 341/1721/25 
Провадження № 22-ц/4808/250/26 
Головуючий у 1 інстанції ВАСИЛЬЦОВА Г. А. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого   Девляшевського В.А.,
суддів:    Луганської В.М., Мальцевої Є.Є.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Тисячник Рузанни Робертівни на рішення Галицького районного суду, ухвалене головуючою суддею Васильцовою Г.А. 20 листопада 2025 року, повний текст якого складений 21 листопада 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в :
У жовтні 2025 року ТОВ «Бізнес Позика» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 вересня 2024 між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту № 511223-КС-001, шляхом обміну електронним повідомленням, підписаним в порядку, визначеному ст. 12 Законом України «Про електронну комерцію». Позивач зазначив, що надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 23 000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а відповідач зобов`язався повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених Договором кредиту та Правилами про надання грошових коштів у кредит. 
Також 09 грудня 2024 року сторони уклали додаткову угоду № 1, відповідно до якої відповідач отримав додатковий кредит у сумі 7 000,00 грн. 
Представник ТОВ «Бізнес Позика» зазначив, що позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі та надав відповідачу грошові кошти шляхом перерахування на банківську картку відповідача, однак відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, не повернув грошові кошти, а здійснив лише часткову оплату за договором на загальну суму 67 523,99 грн. 
З огляду на вказане у боржника станом на 04.09.2025 утворилась заборгованість у розмірі 22 677,44 грн, з яких: 14 536,72 грн – сума прострочених платежів по тілу кредиту, 8 140,72 грн – сума прострочених платежів по процентах, які позивач просив стягнути з відповідача у судовому порядку, а також судові витрати.
Рішенням Галицького районного суду від 20 листопада 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» суму заборгованості за кредитним договором № 511223-КС-001 від 29 вересня 2024 року в розмірі 22 677 44 копійки, з яких: 14 536,72 грн – сума прострочених платежів по тілу кредиту; 8 140,72 грн – сума прострочених платежів по процентах, а також 2422,40 грн витрат зі сплати судового збору.
Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржене рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Скаржниця зазначила, що матеріали справи не містять технічних доказів (лог-файлів, метаданих, журналів подій), які б підтверджували, що одноразові ідентифікатори UA 8859 та UA 6782 були згенеровані та надіслані саме на номер телефону відповідача і що саме відповідач ввів цей номер. Внутрішні документи позивача (довідка про ідентифікацію, візуалізації) є доказами, складеними в односторонньому порядку, і не підтверджують належну ідентифікацію особи в розумінні Закону України «Про електронну комерцію». Вважає, що суд першої інстанції не врахував правову позицію Верховного Суду у справі № 545/1750/21, яка вимагає наявності доказів реєстрації особи в системі та фактичного надсилання ідентифікатора.
Крім того, на думку представниці ОСОБА_1 , позивач не довів підписання договору відповідачем і не надав примірник договору, підписаний належним чином кредитодавцем. Так відповідно до п. 2.3.7 договору, примірник договору споживача має бути підписаний кваліфікованим електронним підписом уповноваженого працівника кредитодавця з кваліфікованою позначкою часу. Однак наданий позивачем документ такого підпису не містить.
Апелянт вказує, що також відсутні належні докази перерахування кредитних коштів. Переказ коштів здійснювався третьою особою (ТОВ «ПрофітГід»), а не безпосередньо кредитодавцем як передбачено кредитним договором. Довідка iPay.ua не є первинним бухгалтерським документом. Наданий позивачем розрахунок заборгованості та виписка не є первинними документами, складені банком в односторонньому порядку.
На думку представника ОСОБА_1 , судом не враховано позицію ВП ВС у справі №363/1834/17 згідно з якої встановлення комісії за надання (видачу) кредиту є незаконним, оскільки надання коштів є обов`язком кредитодавця за договором, а не окремою послугою. Відповідач сплатив 4600 грн комісії за основним договором та 1400 грн за додатковою угодою. Вказана сума, вважає апелянт, повинна бути зарахована на погашення тіла кредиту. Представник ОСОБА_1 зазначає, що місцевим судом не враховані вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів». Позивач у даній справі не надав доказів, які підтверджують, що саме з цими умовами та правилами надання фінансових послуг ознайомлювався та погоджувався відповідач.
На думку апелянта, суд не перевірив розрахунок заборгованості, не дослідив яким чином розподілялися кошти, сплачені відповідачем.
Зважаючи на викладене, просить оскаржене судове рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, судові витрати покласти на позивача.
Представник ТОВ «Бізнес Позика» подав відзив, в якому доводи апеляційної скарги заперечив, оскаржене рішення вважає законним і обґрунтованим. Вказує, що ухвалою місцевого суду було витребувано відомості щодо випуску банківської карти ОСОБА_1 , а також інформацію про рух коштів за вказаною картою. З отриманої інформації вбачається, що банківська картка дійсно була випущена на ім`я відповідача, а також підтверджено зарахування кредитних коштів: 29.09.2024 у сумі 23 000 грн (у день укладення кредитного договору), а також 09.12.2024 у сумі 7 000 грн (у день укладення додаткової угоди). Відповідач у своїй апеляційній скарзі не спростував зазначені обставини. Крім того, відповідач здійснив часткове виконання зобов`язань за кредитним договором, сплативши 67 523,99 грн. Вказані дії, на думку позивача, свідчать про визнання ОСОБА_1 факту існування договірних відносин. 
Вказує, що докази перерахування кредитних коштів, надані позивачем у вигляді довідок фінансового посередника ТОВ «Профіт Гід», є належними доказами та відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Позивач вважає безпідставним посилання представника відповідача на незаконність залучення фінансового посередника, оскільки п. 11.5.1 кредитного договору передбачає право кредитора залучати третіх осіб.
Позивач зазначає, що кредитний договір № 511223-КС-001 від 29.09.2024 та Додаткова угода № 1 від 09.12.2024 були укладені шляхом акцепту оферти відповідачем через інформаційно-телекомунікаційну систему кредитодавця з використанням одноразового ідентифікатора. Наданий позивачем примірник електронного договору є оригіналом, що прямо передбачено ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» та Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг».
Доводи відповідача про його статус «слабкої сторони» позивач вважає необґрунтованими, оскільки сам факт участі фізичної особи у договірних відносинах не створює автоматичної нерівності сторін. Так, відповідач добровільно ініціював укладення договору, був належним чином поінформований про всі істотні умови кредитування, здійснював платежі та тривалий час виконував договір без зауважень. В свою чергу кредитор діяв добросовісно, надав повну інформацію позичальнику про умови кредитування. Відтак ОСОБА_1 зобов`язаний виконувати взяті на себе кредитним договором зобов`язання та повернути не лише тіло кредиту, а й сплатити проценти за ним. З огляду на вказане, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення – без змін.
Представник ОСОБА_1 подала відповідь на відзив, в якому вказала, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів видачі позичальнику кредиту у заявленій сумі, а саме: оригіналу кредитного договору, меморіальний ордер чи інший первинний бухгалтерський документ, що підтверджує перерахування кредитних коштів на рахунок позичальника первісним кредитором, виписки з рахунку первісного кредитора за дату виплати коштів відповідачу. Відтак, на думку апелянта, позовні вимоги є недоведеними, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.
Представник ТОВ «Бізнес Позика» подав заперечення на відповідь на відзив. Вказав, що докази, подані позивачем до суду першої інстанції, а також обставини, встановлені Галицьким районним судом під час розгляду справи, у своїй сукупності підтверджують як факт укладення кредитного договору між сторонами, так і факт надання кредитних коштів боржнику. Вважає спроби оскаржити зазначене рішення, особливо з урахуванням доводів, на які посилається відповідач, не мають правового підґрунтя та фактично зводяться до намагання відповідача ухилитися від виконання своїх боргових зобов`язань і повернення кредитних коштів кредитору. Вважає відповідь на відзив ОСОБА_1 неприйнятною, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.
За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду вказаним вимогам відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 29.09.2024 ОСОБА_1 уклав договір з ТОВ «Бізнес Позика» № 511223-КС-001 про надання кредиту в електронній формі за допомогою одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», а зазначені в ньому умови не порушують вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЗУ «Про захист персональних даних». Факт укладення кредитного договору, а також надання коштів підтверджено належними доказами. Враховуючи, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, місцевий суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь ТОВ «Бізнес Позика» заборгованості за кредитним договором у розмірі 22 677,44 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Зважаючи на те, що позивач не заявляв вимог про стягнення комісій, штрафів чи інших платежів, такі питання не були предметом судового розгляду.
Колегія суддів погоджується з цим висновком суду з огляду на таке.
Судом встановлено, що 29 вересня 2024 року між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 укладено договір № 511223-КС-001 про надання кредиту, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, дистанційно, в електронній формі в порядку визначеному ЗУ «Про електронну комерцію» (а.с. 18-28).
Відповідно до розділу 2 Договору кредитодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі 23 000,00 грн. Строк кредиту 24 тижні (п. 2.3.). Стандартна процентна ставка за кредитом: в день 1% фіксована (п.2.4.). 
Пунктом 2.5. визначено, що комісія за видачу кредиту становить 4 600 грн. Розмір комісії, встановлений цим пунктом договору, залишається незмінним протягом усього строку (терміну) договору. Встановлений договором розмір комісії не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку.
Згідно з пунктом 2.6. загальний розмір наданого кредиту становить 23 000,00 грн. Строк дії договору до 16.03.2025 (п. 2.7.). 
Орієнтовна реальна річна процентна ставка 6680,12 процентів (п.2.10.). 
В п.4.2.2. договору визначений Графік платежів, відповідно до якого відповідач зобов`язався сплатити тіло кредиту, нараховані відсотки та комісію у строк до 16.03.2025.
Згідно з п. 4.1 договору кредитодавець зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дня укладення договору надати позичальнику кредит в сумі, вказаній у п.2.1 договору, шляхом безготівкового переказу коштів (однією або декількома транзакціями) на реквізити електронного платіжного засобу, який зазначений в розділі 12 Договору. 
Відповідно до копії візуальної форми послідовності дій клієнта ОСОБА_1 , щодо укладення електронного договору про надання кредиту № 511223-КС-001 від 29.09.2024 року в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства на сайті https://my.tpozyka.com вбачаються дії ОСОБА_1 та ТОВ «Бізнес Позика», що передували укладенню договору, а саме: надання клієнту паспорту споживчого кредиту для ознайомлення та підписання, направлення клієнту на номер телефону смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором для підписання паспорту споживчого кредиту, підписання клієнтом паспорту споживчого кредиту, направлення позивачем клієнту оферти та смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором, акцепт клієнтом умов оферти шляхом надсилання позивачу акцепту та підписання договору одноразовим ідентифікатором, підтвердження укладення договору, направлення позивачем клієнту договору та правил кредитування у формі електронного документа (а.с.37-39).
09 грудня 2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Бізнес Позика» було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору № 511223-КС-001 про надання кредиту з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем (а.с.33-36).
Згідно з умовами додаткової угоди ТОВ «Бізнес Позика» надав позичальнику додатково кредит в сумі 7 000 грн та сума кредиту відповідно збільшилася до 27 166,20 грн (п.3.1.)
Комісія за надання додаткової суми кредиту складає 1 400 грн (п.5.). 
Сторони домовили, що строк кредитування продовжується на 71 день з дати укладення додаткової угоди. З урахуванням цього загальний строк кредитування за договором становить 240 днів. 
З підтвердження ТОВ «ПрофітГід» щодо здійснення переказу грошових коштів вбачається, що 29.09.2024 в рамках договору про надання фінансових платіжних послуг з переказу коштів № ПГ-5 від 04.11.2020 та на підставі платіжної інструкції (замовлення) відправника ТОВ «ПрофітГід» здійснено успішний переказ грошових коштів на рахунок отримувача: сума переказу 23 000 грн, номер платіжної картки отримувача НОМЕР_1 , призначення платежу: перерахування коштів ОСОБА_1 згідно кредитного договору № 511223-КС-001 (а.с. 41).
Згідно з підтвердженням ТОВ «ПрофітГід» щодо здійснення переказу грошових коштів 09.12.2024 в рамках договору про надання фінансових платіжних послуг з переказу коштів № ПГ-5 від 04.11.2020 та на підставі платіжної інструкції (замовлення) відправника ТОВ «ПрофітГід» здійснено успішний переказ грошових коштів на рахунок отримувача: сума переказу 7 000 грн, номер платіжної картки отримувача НОМЕР_1 , призначення платежу: перерахування коштів ОСОБА_1 згідно додаткової угоди від 09.12.2024 до кредитного договору № 511223-КС-001 (а.с.42).
З виписки про рух коштів ОСОБА_1 по картці НОМЕР_2 за період з 29.09.2024 по 26.05.2025 прослідковується факт зарахування коштів на картку, користування відповідачем кредитними коштами, вчинення фінансових операції, зокрема часткове погашення заборгованості (а.с. 81-107).
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом ОСОБА_1 станом на 31.07.2025 має заборгованість перед кредитором в сумі 25 896,64 грн, яка складається з: 14 536,72 грн – сума прострочених платежів по тілу кредиту, 8 140,72 грн – сума прострочених платежів по процентах, 3 219,20 грн – сума прострочених платежів по штрафу (а.с.12-13).
Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
При цьому згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно вимог частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
В силу частину 1 статті 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
З матеріалів справи вбачається, що договір № 511223-КС-001 від 29.09.2024 та додаткова угода № 1 від 09.12.2024 були вчинені в електронній формі.
Тому на них поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Статтею 11 цього ж закону передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарськими кодексами України, а також іншими актами законодавства.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»).
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Як встановив суд першої інстанції, договір № 511223-КС-001 від 29.09.2024 та додаткова угода № 1 від 09.12.2024 були укладені дистанційно, в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції та підписано ОСОБА_1 накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який був надісланий на його номер мобільний телефону.
Відповідач заперечує факт укладання вказаних договорів та отримання на їх виконання коштів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням викладених вище встановлених судом обставин справи, положень закону, а саме, що ОСОБА_1 уклав в електронному вигляді договір № 511223-КС-001 від 29.09.2024 та додаткову угода № 1 від 09.12.2024 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора після верифікації особи позичальника кредитором, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківський рахунок (картку), який відповідачу не належить, змісту підтверджень щодо здійснення переказу грошових коштів директора ТОВ «Профгід», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту їх укладання та отримання відповідачем у розпорядження зазначених у договорах кредитних коштів.
Такі висновки ґрунтуються на правових позиціях, викладених Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22) та спростовують аргумент апеляційної скарги.
Колегія суддів відхиляє посилання представника відповідача на відсутність у справі належних доказів укладання вказаних договорів ОСОБА_1 та отримання останнім кредитних коштів також з огляду на те, що у кожному договорі викладені відомості про особу позичальника, його РНОКПП, а також відсутність будь-яких доказів того, що цими відомостями заволоділа інша особа, а також того, що у зазначені у договорах дати відповідач не отримував переказу коштів, а також, що вказана у договорах кредитна картка відповідачу не належить.
Крім того, факт отримання кредитних коштів на банківську карту ОСОБА_1 підтверджено інформацією з АТ «Універсал Банк» згідно з якою на ім`я ОСОБА_1 банком було емітовано платіжну картку № НОМЕР_2 , та було відкрито під неї відповідний банківський рахунок.
Згідно з випискою про рух коштів по картці НОМЕР_2 за період з 29 вересня 2024 року (дата видачі кредиту) по 26 травня 2025 року (дата закінчення терміну кредитування) на рахунок відповідача здійснено перерахування коштів в розмірі 23 000 грн (а.с. 97) та 7 000 грн (а.с.86 зворотній бік).
Наявні у справі докази колегія суддів вважає належними та достатніми для висновку про отримання ОСОБА_1 кредитних коштів за договором № 511223-КС-001 від 29.09.2024 та додатковою угодою № 1 від 09.12.2024, а доводи апеляційної скарги про їх недопустимість відхиляє.
Апеляційний суду не приймає доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ставить під сумнів подані копії електронних документів, вважає їх неналежними доказами.
Так, відповідно до частини 1-3 статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Дотримавшись наведених положень процесуального закону, позивач до позовної заяви долучив паперові копії укладених ОСОБА_1 договорів.
Відповідно до частини 5 статті 100 ЦПК України якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
В суді першої інстанції сторона відповідача не заявила клопотання про витребування оригіналів зазначених електронних доказів, тому суд першої інстанції виходив із наявних у справі доказів.
Доводи апелянта щодо неправомірності стягнення комісії у розмірі 4 600 грн за договором № 511223-КС-001 від 29.09.2024 та 1 400 грн відповідно до додаткової угоди № 1, які, на його думку, мали бути зараховані в рахунок погашення тіла кредиту, суд відхиляє.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту.
Таким чином, виходячи з аналізу вимог п.4 ч.1 ст. 1,ч.2 ст.8, ч.1 ст.1, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», які викладені у постанові від 13 липня 2022 року по справі №496/3134/19 така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку).
Відтак, зарахування коштів, сплачених відповідачем на погашення комісії відповідає вимогам діючого законодавства та правомірно здійснювалося позивачем.
Таким чином, оскільки відповідачем не було належним чином виконано умови кредитного договору та не спростовано будь-якими доказами правильність розрахунку заборгованості позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування немає.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції апеляційним судом залишено без змін, відсутні підстави для розподілу судових витрат, які з урахуванням задоволення позову покладаються у цій справі на відповідача.
Керуючись статтями 374, 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Тисячник Рузанни Робертівни залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду від 20 листопада 2025 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий        В.А. Девляшевський
Судді:         В.М. Луганська 
Є.Є. Мальцева

Повне судове рішення складено 29 січня 2026 року.