Справа № 932/3683/24 
Провадження № 2/932/235/25 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року м. Дніпро

Шевченківський районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого судді- Потоцької С.С., 
за участю секретаря судового засідання-Карапиш А.М.,
представника позивача за первісним позовом-Березнякова К.О.,
розглянувши цивільну справу за позовною заяв ою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права користування, 
ВСТАНОВИВ:
Адвокат Усенко А.О. звернулася в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди користуванні житловим приміщенням- квартира АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 без надання іншого житлового приміщення.
В обґрунтування позову позивачі зазначили, що є співвласниками вказаної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та станом на 09.01.2024 зареєстровані за цією адресою. Перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем -1 ОСОБА_3 , ОСОБА_5 надала добровільну згоду на вселення відповідача -1, а також відповідача -2 ОСОБА_4 (батька відповідача-1) у квартиру за зазначеною вище адресою. З 04.10.2016 у квартирі АДРЕСА_1 був зареєстрований відповідач- 1 ОСОБА_3 , а з 15.03.2021 зареєстрований відповідач-2 ОСОБА_4 . З 05.06.2022 фактичне спільне проживання позивача з відповідачами припинилося. У зв`язку із ситуацією в країні позивач разом зі своєю неповнолітньою донькою були змушені виїхати за кордон. З липня 2022 року спілкування позивача з відповідачами припинилося остаточно. З 08.01.2024 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знято з реєстрації у квартирі. Наразі відповідачі продовжують проживати у квартирі позивача. Позивачем направлена вимога відповідачам про добровільне виселення з її квартири. На прохання звільнити квартиру вони не реагують, самовільно продовжуючи проживати у цій квартирі. Позивач вказує, що відповідачі спільне господарство з позивачем не ведуть, угоду про проживання в будинку позивач з ними не укладала, відповідачі часто зловживають алкогольними напоями, чим створюють значні незручності для позивача. Проживання відповідачів у квартирі перешкоджають праву вільно володіти, розпоряджатися та користуватися своєю власністю, що зумовлює необхідність звернення до суду з позовною заявою про усуненням перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.
Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06.05.2024 відкрито загальне позовне провадження, призначене підготовче провадження. 
Відповідачі проти задоволення позову заперечили, у відзиви на позов вказали, що на підтвердження позовних вимог позивачка вказує на той факт, що начебто за час перебування з відповідачем-1 за в фактичних шлюбних відносинах, зокрема у період з жовтня 2016 року (3 моменту реєстрації в квартирі), а фактично з 2013 року, вона добровільно надала згоду на проживання у помешканні відповідачів. Однак в квітні 2024 з невідомих причин позивачка заявила у листі від 22.04.2024 про те, що відповідачі самовільно проживають у спірній квартирі, а також що вони перешкоджають позивачці користуватися своєю власністю. Вказують, що втрата сімейних зв`язків сама по собі не є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення. Фактично відповідачами жодні вимоги закону не порушувалися, натомість вони повністю поклали на себе обов`язок з утримання спірної квартири, починаючи з червня 2022 року, коли позивачка із дитиною виїхала за кордон.
06.12.2024 відповідачі звернулися до суду зі зустрічною позовною заявою, в якій просять визнати право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Звертаючись до суду зі зустрічним позовом, відповідачі вказали, що ОСОБА_3 з 14.09.2013 перебував у фактичних шлюбних стосунках з позивачкою ОСОБА_1 . Він переселився до неї у спірну квартиру, де вона мешкала з донькою ОСОБА_6 . Він та ОСОБА_7 розпочали ремонт спірної квартири, паралельно замінюючи сантехніку, придбаваючи домашню техніку (пральну, посудомийну машину, телевізор тощо). У 2016 році батьки ОСОБА_3 продали 2-кімнатну квартиру і передали гроші в розмірі 11 тис. доларів від продажу ОСОБА_8 для допомоги погасити заборгованість за кредитами. 04.10.2016 ОСОБА_9 зареєструвала ОСОБА_3 у спірній квартирі. Після смерті матері ОСОБА_3 , останній запросив свого батька- ОСОБА_4 в січні 2019 року мешкати в спірну квартиру, де спільно проживав із цивільною дружиною. ОСОБА_9 не заперечувала, та 15.03.2021 зареєструвала ОСОБА_4 у своїй квартирі. 12.04.2019 ОСОБА_10 продав свою 3- кімнатну квартиру і передав виручені за неї кошти ОСОБА_8 як свій внесок у покращення житлових умов ОСОБА_3 та ОСОБА_11 за умовою, що він надалі буде проживати з нами. На ці кошти відповідачка купила 2-кімнатну квартиру, яку оформила на себе одноосібно. А цій квартирі зареєструвала ОСОБА_4 25.04.2019, але фактично він проживав у спірній квартирі а згодом 15.03.2021 і зареєструвала ОСОБА_4 . У червні 2022 року ОСОБА_9 вирішила шукати притулку за кордоном. З вересня 2022 року активний зв?язок між ними втрачено. Вона перестала відповідати на дзвінки, і спілкувалися лише перепискою у месенджерах. Вони продовжували проживати у квартирі, дбали про неї і сплатили частково реструктуруваний борг. Про зняття з реєстрації дізналися лише з отриманих документів від суду у кінці червня 2024 року.
Також відповідачі вказують, що 12.04.2019 ОСОБА_10 продав свою 3-кімнатну квартиру і виручені кошти передав ОСОБА_8 у сумі 1 млн. 234 тис. 180 грн. (еквівалентно на той час $ 48 000). Втім Марина самовільно розпорядилася коштами цими коштами і 22.04.2019 придбала за ці кошти 2-кімнатну квартиру на своє ім`я. ОСОБА_10 був зареєстрований за цією адресою. 17.02.2021 ОСОБА_10 знятий з реєстрації у цій квартирі з причини термінового її продажу. 23.02.2021 2-кімнатну квартиру ОСОБА_9 продала, гроші від продажу залишила собі. Відповідачка згодом 15.03.2021 зареєструвала позивача-2 у своїй квартирі. З початком повномасштабної війни рф проти України ОСОБА_9 з донькою виїхала за кордон. Відповідачі зазначають, що вселені у спірну квартиру за згодою її власниці, як члени її родини, постійно проживають і користуються житловим приміщенням, несуть обов`язки по його утриманню, а також не мають іншого власного житла.
Ухвалою від 27.01.2025 зустрічна позовна заява залишена без руху, наданий строк на усунення недоліків позову.
Ухвалою від 27.01.2025 у задоволенні заяв ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про забезпечення зустрічного позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права користування квартирою відмовлено.
Ухвалою від 18.02.2025 прийнято до спільного розгляду зустрічний позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права користування квартирою з первісним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, об`єднавши їх в одне провадження, надавши цивільній справі єдиний унікальний номер № 932/3683/24, провадження № 2/932/235/25.
Ухвалою від 19.02.2025 зустрічна позовна заява ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права користування квартирою - залишена без руху.
Позивачі за зустрічним позовом (відповідачі за первісним позовом) усунили недоліки позовної заяви у встановлений судом строк.
Відповідачі за зустрічним позовом заперечували проти задоволення зустрічного позову та вказали, що позивачі за первісним позовом, посилаючись на норми права та на правову позицію Верховного Суду, стверджують про наявність правових підстав для визнання за ними права користування квартирою АДРЕСА_1 , вказуючи на те, що позивачі є членами родини відповідачів за зустрічним позовом. Одночасно з тим, позивачами не надається жодних доказів того, що позивач-1 та відповідач-1 є подружжям у розумінні ст. 21 СК України та того, що відповідач-2 е дитиною позивача-1. Також відповідачі за зустрічним позовом зазначають, що договори купівлі-продажу квартир позивачів за зустрічним позовом на момент, коли позивачі приймали рішення щодо проживання з відповідачами в квартирі АДРЕСА_1 , вони мали власне житло, але з власної волі позбулися його не маючи на те вагомих причин. Звертає увагу суду, що твердження позивачів за зустрічним позовом про те, що грошові кошти від продажу квартир були передані відповідачу-1 за зустрічним позовом не відповідають дійсності та не підтверджується жодним доказом. Будь-які відносини між відповідачем-1 та позивачем-1 припинились ще у 2022 році, в шлюбі сторони не перебувають та ніколи не перебували, родинних зв?язків між відповідачем-1 та позивачами не має, спільного господарства сторони не ведуть. позивачі безоплатно, на власний розсуд користуються житловим приміщення відповідачів та одночасно з цим мають грошові кошти від продажу власних квартир, на які б могли придбати собі житло, але не роблять цього, переслідуючи власну вигоду та зловживаючи становищем, що склалося. Крім того, відповідач-2, ОСОБА_2 , яка досягла повноліття, має право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яка взагалі ніколи не перебувала у родинному зв`язку із позивачами, не вела з ними спільного господарства, яка не є ані донькою, ані онукою позивачам, у випадку задоволення зустрічного позову, буде вимушена або шукати собі за власний кошт інше житло для проживання на території України або проживати з позивачами, які є для неї сторонніми особами, особами іншої статі та які зловживають алкогольними напоями.
Позивачі за зустрічним позовом надалі відповідь на відзив, в якому вказали, що відповідачем не наведено доказів зловживання позивачами алкогольних напоїв, відсутністю поваги до відповідачів, що свідчить про безпідставність вимог про виселення. Крім того, відповідач-1 за зустрічним позовом в первісній позовній заяві повідомила суд про те, що перебувала в фактичних шлюбних відносинах з позивачем-1. Позивач-1 за зустрічним позовом підтверджує ці обставини, які мали місце у період з 2013 року по 2024 рік, коли він дізнався про намір відповідачки виселити його та його батька із квартири. Крім того, відповідачка зазначила, що вона добровільно та за власним бажанням зареєструвала позивачів у власній квартирі. Тривалий час проживала із ними і вела спільне господарство та виховувала доньку ОСОБА_6 . Жодних конфліктів за цей час не виникало, до правоохоронних органів вона не зверталася. Фактично позивачами жодні вимоги закону не порушувалися, натомість вони повністю поклали на себе обов`язок з утримання спірної квартири, починаючи з червня 2022 року, коли позивачка із дитиною виїхала за кордон, а отже мають право користуватися квартирою.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.07.2025 ухвала Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27.01.2025 залишена без змін.
Протокольною ухвалою від 10.06.2025 закрито підготовче засідання, та призначений розгляд справи по суті на 16.07.2025. У судове засідання 16.07.2025 представник відповідачів не з`явився, у зв`язку з чим судове засідання відкладене на 07.08.2025,
Під час судового засідання представником відповідачів за первісним позовом подане клопотання про допит та виклик свідків, яке задоволено судом, у зв`язку з чим судове засіданні відкладене на 15.09.2025. 
Викликаний для допиту свідок ОСОБА_12 15.09.2025 у судове засідання не з`явився. Представник відповідачів за первісним позовом, відповідач -1 за первісним позовом просили відкласти судове засідання задля надання можливості його допитати, зазначали, що він не може з`явитися у зв`язку з проходженням лікувальної комісії, та, начебто, призову. На підтвердження цього факту доказів не надано. Судове засідання відкладалося на 13.11.2025.
У призначене на 13.11.2025 свідок ОСОБА_12 , який повідомлений належним чином про виклик до суду, не з`явився, у зв`язку з чим судове засідання відкладалося на 02.12.2025.
У призначене на 02.12.2025 свідок ОСОБА_12 , який повідомлений належним чином про виклик до суду, не з`явився, у зв`язку з чим судове засідання відкладалося на 10.12.2025.
У призначене на 10.12.2025 свідок ОСОБА_12 , який повідомлений належним чином про виклик до суду, не з`явився, у зв`язку з чим судове засідання відкладалося на 16.12.2025.
У зв`язку з чим, судом ухвалою від 16.12.2025 застосовані заходи процесуального примусу у виді приводу свідка 
ОСОБА_12 призначене на 08.01.2026 привід свідка не виконаний, свідок у судове засідання не заявився, повідомлений належним чином.
Відповідачі за первісним позовом у судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили.
Через неявку в судове засідання свідка ОСОБА_12 , суд, заслухавши думку учасників справи про можливість розгляду справи за відсутності свідка, вирішив, керуючись ст. 224 ЦПК, продовжити судовий розгляд справи.
Одночасно суд вирішив питання про відповідальність особи, яка не з`явилася, ухвалою від 08.01.2026 до свідка застосований захід процесуального примусу у виді штрафу..
У судовому засіданні 08.01.2026 оголошено про перехід до стадії ухвалення рішення, проголошення рішення призначене на 19.01.2026. 

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думки сторін, оцінивши надані докази, суд дійшов такого висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є власниками по частини квартири, що знаходиться у АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвами про право спадщину за законом від 23.04.2013, зареєстроване у реєстрі за № 2-1081, 2-2079 (т.1 а.с.16,17), Витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с. 21-22, 23-24), інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна (т.1 а.с. 25-26, 121,131). .
Відповідно до довідки від 10.04.2024 № 3182 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: АДРЕСА_3 до складу сім`ї/зареєстрованих осіб входять ОСОБА_1 (співвласниця зареєстровано 26.05.2003), ОСОБА_2 (співвласниця, зареєстровано 04.10.2016), ОСОБА_3 (зареєстровано 04.10.2016, знято з реєстрації 08.01.2024), ОСОБА_4 (зареєстровано 15.03.2021, знято з реєстрації 08.01.2024) (т.1 а.с. 20). 
22.04.2024 на адресу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направлена вимога про добровільне виселення з квартири (т. 1 а.с.27-28), описи вкладення до цінного листа, квитанції (т.1 а.с.29-30). 
Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31.05.2024 справа № 932/3943/24 провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною першою ст. 173-2 стосовно ОСОБА_3 закрито за відсутністю в його діях складу правопорушення (т.2 а.с.26).
Судовим наказом Шевченківського районного суду міста Дніпра від 10.09.2025 справа № 932/11581/25 з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» стягнута заборгованість за спожиту електричну енергію за період з 01.09.2021 по 30.11.2024 у розмірі 59397, 68 грн (т.2 а.с. 132).
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила, що є сусідкою по будинку, мешкає у домі з 1997 року. З ОСОБА_7 знайома приблизно з моменту заселення у будинок, вітались у ліфті, ніколи у гості не ходили один до одного, не знає хто утримує житло. ОСОБА_14 з`явився після загибелі чоловіка ОСОБА_7 , спочатку думали, що брат, потім помітила, що вони обнімаються, цілуються, тому вирішила, що вони знаходяться у сімейних стосунках. Свідок зверталася до ОСОБА_14 за допомогою щось відремонтувати, бачила як він гуляв з собакою, водив дитину до школи. Ніколи не бачила поліцейських, у дворі відсутні відомості щодо сварок. Вважає, ОСОБА_14 вітчимом ОСОБА_15 . З ОСОБА_16 не знайома, просто віталися. Не знає по якій причині ОСОБА_7 поїхала за кордон.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Частинами першою та другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст. 150 Житлового кодексу України).
Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Крім того, у спірних правовідносинах права позивачів як власників квартири захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. 
Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Як встановлено під час судового розгляду та не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вселилися до квартири за згодою ОСОБА_1 . Відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 припинилися з 2022 року, вони спільно не проживають, не пов`язані спільним побутом та не ведуть спільного господарства. ОСОБА_17 є донькою ОСОБА_1 , ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_3 .
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Враховуючи факт відсутності спільного побуту, проживання окремо, відсутності спільного бюджету, позивачі та відповідачі не є сім`єю у розумінні ст. 3 Сімейного кодексу. На переконання суду, існують дві окремі сім`ї- ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . 
У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15 (провадження № 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13 (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
За таких обставин, позивачі за первісним позовом, як власники квартири, мають право вимагати усунути перешкоди у користуванні спірної квартири, а у відповідачів за первісним позовом припинені законні підстави для проживання у спірній квартирі.

У свою чергу права відповідачів у справі про виселення захищені статтею 8 Конвенції, яка встановлює, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Вказана правова позиція сформульована в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).
Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).
Так відповідачі за первісним позовом, заперечуючи проти позову, наголошували про відсутність іншого житла.
Як встановлено під час судового засіданняза інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_3 станом на 13.11.2024 відсутні відомості про зареєстроване право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження ( т.1 а.с. 118). 
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_3 станом на 20.11.2024 відсутні відомості про зареєстроване право власності на нерухоме майно, інші речові права, іпотеки, обтяження ( т.1 а.с. 120). 
Судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 12.04.2019 ОСОБА_4 (Продавець) передає у власність ОСОБА_20 та ОСОБА_21 (Покупці), а Покупці приймають у спільну часткову власність по частці кожний, квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Загальна площа квартири 71, 6 кв.м. Продаж за домовленістю сторін вчинено за 1234180 грн (т.1 а.с.154-155). 
Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 15.09.2016 ОСОБА_4 , ОСОБА_22 , ОСОБА_3 (Продавці) зобов`язуються передати у власність ОСОБА_23 (Покупець), а Покупець зобов`язується прийняти у власність квартиру АДРЕСА_5 . Загальна площа квартири 43, 4кв.м. Продаж майна здійснено за 148575, 01 грн (т.2 а.с.40-41).
Відповідачі за первісним позовом пояснювали, що гроші за продані квартири вони віддали ОСОБА_24 , яка на власний розсуд розпорядилася грошима і 22.04.2019 придбала за ці кошти 2-кімнатну квартиру на своє ім`я. Представник позивача заперечувала проти отримання грошей, показала, що гроші ОСОБА_25 не отримала, а відповідачі за первісним позовом отримали ці гроші самі, і де ці гроші наразі невідомо 
Аналізуючи ці доводи відповідачів за первісним позовом, суд констатує, що зазначені обставини, такі як факт передачі грошей від продажу квартири у розмірі, який відповідачі зазначили у відзиві на позов, не знайшли підтвердження під час судового розгляду. 
Позивач за первісним позовом ОСОБА_17 у судовому засіданні пояснювала, що не може проживати разом з відповідачами, оскільки вони часто вживають спритні напої, піднімають на нею руку, кривдять, і вони з цього приводу зверталися до органів поліції. 
Позивач за первісним позовом ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що припинила стосунки з відповідачем-1, у квартирі по суті проживають чужі люди, які заважають користуватися квартирою.
Відповідачі за первісним позовом пояснювали, що не перешкоджають позивачам за первісним позовом проживати в одній квартирі, оскільки вони можуть проживати кожний в окремій кімнаті і взагалі не перешкоджають користуватися квартирою. Також наполягали, що здійснюють утримання спірної квартири. 
Заслухавши пояснення учасників справи, у сукупності з фактом виклику поліції за вчинення адміністративного правопорушення, поведінку сторін у судовому засідання, суд вважає, що між родиною ОСОБА_26 та ОСОБА_19 наявна конфліктна ситуація, що унеможливлює спільне проживання. 
Суд критично оцінює надані відповідачами за первісним позовом квитанції від 31.03.2024 № 264913499, від 26.02.2024 № 258540989, від 25.01.2024 № 252716052 яка доказ утримання спірної квартири, оскільки ними оплачені комунальні послуги за період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у фактичних шлюбних відносин, а не після їх припинення.
Крім того, позивачем спростований факт утримання спірної квартири, адже судовим наказом Шевченківського районного суду міста Дніпра від 10.09.2025 справа № 932/11581/25 з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» стягнута заборгованість за спожиту електричну енергію за період з 01.09.2021 по 30.11.2024.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зазначила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Суд зазначає, що під час судового розгляду судом не встановлена неможливість відповідачів за первісним позовом придбати власне житло, враховуючи продаж двох квартир та отримання грошей за їх продаж. Також суд зазначає, що відповідачі за первісним позовом на власний розсуд розпорядилися своїм житлом та повинні передбачати наслідки своїх дій, як повністю дієздатні особи. 
Суд вважає за необхідне звернути увагу, що під час судового засідання ОСОБА_3 пояснював, що може проживати та проживає у знайомих та друзів.
Також суд бере до уваги, що відповідачі за первісним позовом не мають сталих зв`язківка зі спірною квартирою, адже остання є спадковим майном позивачів за первісним позовом. Крім того, оцінюючи пояснення ОСОБА_2 щодо застосування до неї насильства з боку відповідача -1 за первісним позовом, суд вважає, що ця обставина виключає можливість сумісного проживання вказаних осіб в однієї квартирі. 
Оцінюючи виселення відповідачів на предмет пропорційності, відповідності нагальній необхідності, встановивши, що порушені права позивачів - власників житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, суд вважає, що у цьому випадку за обставин цієї справи виселення відповідачів зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним.
Інтереси позивачів за первісним позовові, як власників житла та відповідачів, перевищують інтереси колишніх членів сім`ї у зв`язку із цим, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом виселення з нього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Оскільки суд дійшов висновку про задоволення первісного позову, що виключає задоволення зустрічного позову, тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.
Виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не стане для них надмірним тягарем і не призведе до порушення прав, гарантованих статтею 8 Конвенції, оскільки вони на власний розсуд розпорядилися своїм житлом та отримали від продажу цих квартир грошові кошти, що дозволяє забезпечити себе житлом, неможливість цього відповідачами за первісним позовом не спростована.
Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Розподіл судових витрат
Приписами ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Тому судові витрати у виді судового збору у розмірі 1211, 20 грн за подання первісного позову слід стягнути з відповідачів за первісним позовом, судові витрати за зустрічним позовом залишаються за позивачами за зустрічним позовом.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення –задовольнити.
Усунити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 без надання іншого житлового приміщення.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права користування квартирою АДРЕСА_1 - відмовити.
Стягнути у рівних частках з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1211 грн 20 коп.
Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП  НОМЕР_1 , адреса:  АДРЕСА_6 ;
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП НОМЕР_2 , адреса:  АДРЕСА_6 ;
Представник позивачів:  ОСОБА_27 , адреса: АДРЕСА_7 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНКОПП НОМЕР_3 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_6 ;
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНКОПП НОМЕР_4 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_6 ;

Суддя          С.С.Потоцька