П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 року м. Київ

Справа № 752/11539/25
Провадження: № 22-ц/824/3491/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури В. А., Соколової В. В., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Машкевич К. В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про захист порушеного права,

в с т а н о в и в:

В травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що він є споживачем послуг з постачання гарячої води, які налає відповідач. Відповідно до листа КК Центр комунального сервісу» вказані послуги до 30 квітня 2018 року надавало ПАТ «Київенерго», а з 01 травня 2018 року відповідач. На підставі укладеного договору з ПАТ «Київенерго» відповідач набув право вимоги з оплати послуг до 01 травня 2018 року. На підставі цього договору відповідач у платіжному документі за травень 2018 року вимагає від нього сплати боргу в розмірі 4 077, 45 грн, який він вважає боргом перед ПАТ «Київенерго». Вказаний борг він не визнає, оскільки ПАТ «Київенерго» нарахувало йому його без урахування показників його квартирного лічильника гарячої води. В платіжному документі зазначено, що борг нарахований як для мешканців без квартирного засобу обліку. Однак, його квартира облаштована лічильником, він є справним, що підтверджується свідоцтвом ДП» Укрметртестстандар» від 24 червня 2022 року про його повірку. З урахуванням цього вважає, що ПАТ» Київенерго» не мало права нараховувати йому плату за свої послуги без врахування показників лічильника. В свою чергу, відповідач не має права вимагати від нього сплати боргу, оскільки в додатку №2 до договору відсутня дата підписання договору з ПАТ «Київенерго», тому з точки зору ст.631 ЦК України додаток №2 не набрав чинності і відповідач не має права вимагати від нього сплати боргу, який утворився перед ПАТ «Київенерго». 
Виходячи з наведеного, просив суд: визнати, що КП Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» не має підстав для вимоги до нього про сплату боргу перед ПАТ «Київенерго» за постачання гарячої води відповідно до платіжного документа за травень 2018 року; зобов`язати КП Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації ) «Київтеплоенерго» урахувати відсутність підстав для вимоги про сплату зазначеного боргу і відобразити це в черговому платіжному документі.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність порушеного права та неправильно визначив спосіб судового захисту як неефективний.
Наголошує, що рахунок-повідомлення, надісланий відповідачем, фактично містить вимогу про сплату заборгованості, а тому свідчить про наявність реального та актуального спору між сторонами. На його переконання, суд безпідставно ототожнив такий рахунок із «претензією», не надавши належної оцінки тому, що в рахунку зазначено суму боргу, яка, на думку скаржника, не підлягає стягненню саме відповідачем.
Крім того, в апеляційній скарзі зазначає про те, що КП «Київтеплоенерго» не є належним кредитором в частині спірної суми заборгованості за травень 2018 року, оскільки право вимоги за договором відступлення виникло лише після його укладення, а отже, відповідач не має законних підстав вимагати від ОСОБА_1 сплати відповідних коштів. У зв`язку з цим вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильних висновків, залишивши позов без задоволення.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 28 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу представник КП «Київтеплоенерго» Кравець Т. П. вважала необґрунтованими доводи апеляційної скарги та зазначила, що рахунки-повідомлення носять інформаційний характер і не є актами примусового характеру чи рішеннями про стягнення боргу, а тому самі по собі не можуть вважатися порушенням цивільних прав споживача. Оспорювання правильності нарахувань, за усталеною судовою практикою, не є самостійним способом судового захисту і може бути предметом оцінки лише у разі подання позову про стягнення відповідної заборгованості.
Також у відзиві зазначає, що апеляційна скарга фактично спрямована на отримання судової оцінки потенційних вимог на майбутнє, що суперечить завданню цивільного судочинства та принципу ефективного судового захисту. Відповідач підкреслює, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та врахував правові висновки Верховного Суду щодо належного способу захисту, у зв`язку з чим підстави для скасування рішення відсутні.
В судовому засіданні представник Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» Кравець Т. Л. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_1 є споживачем послуг з постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , виконавцем яких з 01 травня 2018 року є Комунальне підприємство Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» .
Згідно з листом КК «Центр комунального сервісу», до 30 квітня 2018 року послуги з постачання гарячої води за вказаною адресою надавало ПАТ «Київенерго», а з 01 травня 2018 року - КП «Київтеплоенерго».
11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) № 602-18, за умовами якого відповідач набув право вимоги до фізичних та юридичних осіб щодо оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.
На підставі зазначеного договору у платіжному документі за травень 2018 року позивачу було нараховано до сплати заборгованість у розмірі 4 077,45 грн, яка, як зазначено у квитанції ПАТ «Київенерго», визначена як заборгованість споживача без квартирного засобу обліку (а.с. 13-14).
Обгрунтовуючи звернення із вказаним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував його тим, що не визнає вказану заборгованість, посилаючись на те, що його квартира обладнана справним квартирним лічильником гарячої води, що підтверджується свідоцтвом ДП «Укрметртестстандарт» від 24 червня 2022 року про проведення повірки. У зв`язку з цим позивач вважає, що ПАТ «Київенерго» не мало правових підстав здійснювати нарахування без урахування фактичних показників лічильника.
Крім того, позивач вказував, що відповідач не має права вимагати від нього сплати заборгованості, оскільки у додатку № 2 до договору відступлення права вимоги відсутня дата його підписання, що, на думку позивача, унеможливлює набрання ним чинності в розумінні статті 631 ЦК України.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту порушення, невизнання або оспорювання його цивільних прав з боку відповідача.
Суд дійшов висновку, що нарахування заборгованості та направлення платіжного документа із зазначенням суми боргу саме по собі не свідчить про порушення прав споживача, оскільки відповідач не звертався до позивача з вимогами про примусове стягнення відповідної суми заборгованості.
Суд зазначив, що незгода позивача з правильністю нарахувань може бути предметом оцінки лише у разі розгляду спору про стягнення заборгованості, в межах якого позивач має право заявляти відповідні заперечення та надавати докази на їх підтвердження.
Крім того, суд першої інстанції вказав, що оспорювання платіжного документа, який має інформаційний характер і не встановлює для позивача обов`язку сплатити кошти у примусовому порядку, не передбачене чинним законодавством як самостійний спосіб захисту цивільних прав.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не є належним та ефективним у розумінні статей 15, 16 ЦК України, а відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України захист цивільних прав та інтересів здійснюється судом у спосіб, встановлений законом, зокрема шляхом визнання права, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусового виконання обов`язку в натурі, відшкодування шкоди та іншими способами, передбаченими законом.
Згідно з частинами першою та другою статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актами цивільного законодавства, а особа не може бути примушена до вчинення дій, вчинення яких не є для неї обов`язковим.
Засіб юридичного захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має бути ефективним, тобто таким, що реально забезпечує поновлення порушеного права як у законі, так і на практиці (п. 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року).
Отже, ефективний спосіб захисту повинен бути спрямований саме на усунення порушення права, а не на превентивне чи гіпотетичне запобігання можливим діям у майбутньому.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає: змісту відповідного права чи інтересу,характеру його порушення, невизнання або оспорення, а також наслідкам такого порушення (постанови Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18).
Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач, ОСОБА_1 просив визнати відсутність у Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» підстав для вимоги до нього про сплату заборгованості у розмірі 4 077,45 грн за послугу з централізованого постачання гарячої води, відображеної у рахунку-повідомленні станом на 01.06.2018 року.
При цьому під «вимогою» позивач фактично розуміє рахунок-повідомлення, який містить інформацію про суму нарахування до сплати та відомості про заборгованість перед попереднім виконавцем послуг - ПАТ «Київенерго».
Разом з тим, як правильно встановив суд першої інстанції, зазначений рахунок-повідомленняне є правочином,не встановлює для позивача обов`язку сплатити кошти у примусовому порядку, не супроводжується пред`явленням до позивача вимоги про стягнення заборгованості.
Більш того, КП «Київтеплоенерго» не зверталося до позивача з позовом про стягнення суми 4 077,45 грн, а отже відсутні підстави вважати, що відповідачем вчинено дії, які порушують або оспорюють цивільні права позивача.
Фактично, заявлені позовні вимоги спрямовані на зобов`язання відповідача утриматися від можливих дій у майбутньому, що суперечить правовій природі судового захисту, оскільки захисту підлягає лише вже порушене право, а не гіпотетичне чи ймовірне.
Такий правовий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 635/2907/16-ц.
Верховний Суд також неодноразово зазначав, що оспорювання правильності нарахування плати за житлово-комунальні послуги, яке є різновидом претензії, не передбачене чинним законодавством як самостійний спосіб судового захисту, а споживач має право заявляти відповідні заперечення лише у разі пред`явлення до нього вимог про стягнення заборгованості (постанова Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 462/5889/16-ц).
Рахунки-повідомлення за своєю правовою природою є претензіями та не свідчать про порушення прав споживачів, а лише можуть слугувати підставою для подальшого звернення виконавця послуг до суду з відповідним позовом (постанова Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 234/18252/18, постанова Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 522/12901/17-ц, постанова Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 344/16988/14-ц).
Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що неправильно обраний спосіб захисту є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених обставин (постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20) зазначено, що звернення до суду з позовом, спрямованим не на захист порушеного права, а на створення передумов для уникнення можливого майбутнього спору, не відповідає завданням цивільного судочинства та не підлягає судовому розгляду.
З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив юридично значимі обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Заявлені позивачем вимоги не спрямовані на захист порушеного, невизнаного або оспорюваного цивільного права, а фактично мають на меті усунення гіпотетичної можливості пред`явлення до нього вимог у майбутньому, що не відповідає завданням цивільного судочинства та правовій природі судового захисту.
Матеріалами справи не підтверджено вчинення відповідачем будь-яких дій, які б порушували чи оспорювали права позивача, а сам факт отримання рахунку-повідомлення не створює для позивача юридичного обов`язку зі сплати коштів у примусовому порядку та не може розцінюватися як порушення його цивільних прав.
Отже, обраний позивачем спосіб захисту не є належним та ефективним у розумінні статті 16 ЦК України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Верховного Суду, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.
За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, відповідає принципу верховенства права, є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності зроблених судом висновків та не дають підстав для його скасування чи зміни.
При цьому доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують, оскільки не спростовують установлених судом першої інстанції фактичних обставин справи, ґрунтуються на помилковому розумінні правової природи спірних правовідносин та зводяться до незгоди з правильними правовими висновками суду.
Зокрема,  ОСОБА_1 не навів переконливих доводів на підтвердження того, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції порушено або неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права. Посилання апеляційної скарги на наявність у позивача заборгованості та на право відповідача у майбутньому вимагати її сплати не спростовують висновку суду першої інстанції про відсутність на момент звернення до суду порушеного, невизнаного чи оспорюваного цивільного права позивача.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до обґрунтування правомірності можливих дій відповідача у разі пред`явлення ним у майбутньому вимог про стягнення заборгованості. Водночас такі міркування не можуть бути предметом судового розгляду в межах цієї справи, оскільки цивільне судочинство не передбачає надання судового захисту від гіпотетичних або ймовірних порушень прав, які на час звернення до суду фактично не настали.
Крім того, апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновок суду першої інстанції про неправильність обраного позивачем способу захисту. Натомість позивач намагається підмінити предмет судового розгляду оцінкою можливих наслідків правовідносин між сторонами у разі виникнення в майбутньому спору про стягнення заборгованості, що суперечить завданням цивільного судочинства та усталеній судовій практиці Верховного Суду.
Отже, доводи апеляційної скарги не містять нових обставин або правових аргументів, які б ставили під сумнів правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2025 року залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375 , 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України. 

Повне судове рішення складено 30 січня 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова