КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/3238/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/3672/15-ц 

05 лютого 2026року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.
при секретарі - Можарівській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Новака Р.В., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про захист прав споживача шляхом стягнення заборгованості за договором банківського вкладу, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 18.04.2025 року, просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на свою користь суму внесеного банківського вкладу в розмірі 312 927,99 грн; суму заборгованості з виплати процентів за договором №SAMDNWFD0070086071500 від 04.03.2014 року в сумі 117 112,23 грн; інфляційні втрати, нараховані на суму заборгованості за кожен день прострочення за період з 04.03.2014 по 28.03.2025 в розмірі 968 452,76 грн; 3% річних, нарахованих на суму заборгованості за кожен день прострочення 04.03.2014 по 28.03.2025 в сумі 99 903,39 грн.
Позов мотивовано тим, що 04 березня 2014 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір № SADNWFD00786071500 «Вклад» «Стандарт», відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 312 927,99 грн для розміщення на депозитному вкладі, строком користування до 04 березня 2015року та з виплатою процентів у розмірі 20 % річних.
01 серпня 2014 року позивач направив на адресу відповідача заяву про дострокове розірвання вказаного договору та повернення у зв`язку з цим належних йому грошових коштів, яка отримана банком 19 серпня 2014 року.
Посилаючись на те, що банк взяті на себе зобов`язання за вказаним договором не виконав та не повернув суму вкладу і проценти, позивач просив задовольнити заявлені ним вимоги.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26.07.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.12.2016 року, позов ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення суми банківського вкладу та штрафних санкцій задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму банківського вкладу в розмірі 312 927,97 грн, процентів в розмірі 116 940,76 грн, інфляційні втрати в розмірі 183 043,49 грн, та 3% річних в розмірі 13 194,42 грн, а всього 626 106,66 грн. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» в дохід держави у відшкодування судових витрат судовий збір у розмірі 3654,00 грн.
Постановою Верховного Суду від 31.07.2019 року касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено, рішення Печерського районного суду м. Києва від 26.07.2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07.12.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, не перевірив доводи банку про те, що позивачем не доведено внесення ним на рахунок банку депозиту в розмірі 312 927,99 грн. 
Крім того, задовольняючи позов в частині стягнення відсотків за користування грошовими вкладами, суди не встановили коли саме відбулося дострокове припинення нарахування відсотків, а також те, що після закінчення терміну дії договорів й у разі неповного виконання їх умов з банку на користь вкладника підлягають стягненню проценти за користування грошовими вкладами за відсотковими ставками, передбаченими цими договорами, та не врахували, що договорами не визначено розміру процентної ставки за користування депозитами у разі закінчення терміну їх дії та неповного виконання грошового зобов`язання за ними.
Таким чином суди не звернули уваги на доводи Банку щодо не правильного розміру нарахованих відсотків за користування вкладом та на ту обставину, що відсотки за користування спірними коштами було розраховано позивачем за процентною ставкою 20 % поза межами строку дії цього договору.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 вересня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 кошти за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070086071500 від 04 березня 2014 року в розмірі 312 927,99 грн - сума неповернутого вкладу; 1453,49 грн - несплачені проценти відповідно до умов договору, 99 613,98 грн - 3 % річних за невиконання зобов`язання за період із 21.08.2014 по 28.03.2025 року, 968 452,76 грн - інфляційні втрати за період із серпня 2014 року по березень 2025 року.
Сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір в сумі 13 824,20 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що враховуючи, що відповідачем порушено взяті на себе зобов`язання за договором банківського вкладу щодо повернення вкладнику грошових коштів, заяву позивача з проханням повернути депозитні кошти залишено без реагування, тому з банку підлягає стягненню на користь позивача відповідна сума прийнятого від нього банківського вкладу.
При цьому, сума отриманих банком коштів у розмірі 312927,99 грн від позивача, стороною відповідача не оспорюється.
Доводи АТ КБ «Приватбанк» про те, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17.11.2014 між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір, за умовами якого товариство стало боржником за договорами банківських вкладів, суд визнав безпідставними, оскільки відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. У свою чергу, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» відповідачем не надано, а тому саме АТ КБ «Приватбанк» є боржником за вказаним вище договором банківського вкладу та належним відповідачем у цій справі.
Позивач, звернувшись із заявою про повернення коштів до відповідача, фактично змінив умови зобов`язання щодо строку дії договору, порядку сплати процентів за депозитом, тому втратив право на отримання процентів відповідно до умов договору банківського вкладу з 21.08.2014, тобто з моменту спливу 2 банківських днів після отримання АТ КБ «Приватбанк» заяви позивача про виплату вкладів.
Так, за договором банківського вкладу від № SAMDNWFD0070086071500 від 04.03.2014, строк вкладу складає 366 днів до 04.03.2015 включно.
Крім того, відповідно до п. 11 договору, у випадку розірвання договору менш ніж за 6 місяців з дати його укладення з ініціативи вкладника - вкладнику повертається сума вкладу, за неповні 6 місяців проценти виплачуються по ставці «До востребования» (з врахуванням п. 8 договору) за фактичну кількість днів, які пройшли з дати оформлення вкладу чи продовження його строку до дня розірвання договору. Якщо за ці неповні 6 місяців вкладник отримав проценти, нараховані по повній ставці, то надмірно нараховані проценти вираховуються із суми вкладу.
Отже, за період з 04.03.2014 до 20.08.2014 проценти слід розраховувати за процентною ставкою вкладу «на вимогу» (п. 11 договору банківського вкладу).
Враховуючи те, що договір банківського вкладу вважається розірваними з 21.08.2014, то лише з цієї дати у позивача виникає право на отримання 3% річних та інфляційних втрат відповідно до положень ст. 625 ЦК України за невиплату основної суми вкладу за договором, оскільки прострочення виконання зобов`язань за договором банківського вкладу почалось з дати розірвання договору.
З огляду на це, суд погодився з наданим представником позивача розрахунком інфляційних втрат за період з серпня 2014 року по березень 2025 року у розмірі 968452,76 грн. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 08 жовтня 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення в цій частині, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, в іншій частині рішення залишити без змін.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник вказує на те, що позивач не надав доказів на підтвердження факту укладення договору банківського вкладу, зокрема, внесення ним на рахунок банку коштів в сумі 312 927,99 грн.
Крім того, внаслідок укладання між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «ФІНІЛОН» договору переведення боргу б/н від 17.11.2014 та переведення боргу за зобов`язанням Банку щодо виплати коштів за спірним договором, який є предметом у даній справі, АТ КБ «Приватбанк»» з 17.11.2014 не несе зобов`язань за цим договором банківського вкладу, а ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» є Новим боржником за таким договором.
Отже, враховуючи той факт, що права позивача у даній справі відповідачем (АТ КБ «ПриватБанк») на цей час не порушуються та не оспорюються, оскільки зобов`язання за договором, який є предметом спору, повинен виконувати з 17.11.2014 року ТОВ «ФК «Фінілон», не вбачається правових підстав для задоволення позовних вимог до АТ КБ «ПриватБанк». 
З наданих АТ КБ «ПриватБанк» суду першої інстанції документів (доказів) та пояснень вбачається, що як договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070086071500 від 04.03.2014 року, так і договір про переведення боргу від 17.11.2014 року були укладені у письмовій формі та містять всі істотні умови, характерні для таких видів договорів
Проте, суд першої інстанції розглядаючи дану справу взагалі не прийняв до уваги наведені пояснення та надані банком докази, не зважаючи на те, що встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Суд першої інстанції стягнув з банку на користь позивача 3% річних та інфляційні втрати за період з 21.08.2014 по 28.03.2025, проте банк категорично не погоджується із періодом стягнення, оскільки судом не врахована заява Банку про застосування до таких вимог загального строку позовної давності.
При цьому, судом першої інстанції не враховано те, що АТ КБ «ПриватБанк» з 17.11.2014 року не є боржником за договором, який є предметом спору, а отже відсутні підстави для нарахування та стягнення з Банку 3% річних та інфляційних втрат.
У грудні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Сівовна Ю. В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
В судове засідання з`явився представник Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» Штронда А.М. який підтримав доводи апеляційної скарги та проси її задовольнити. 
Представник позивача  ОСОБА_1 - Сівовна Ю.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що позивач є вкладником АТ КБ «Приватбанк», зокрема: 04.03.2014 року між ними було укладено договір банківського вкладу: № SAMDNWFD0070086071500, вклад «Стандарт», на наступних умовах: сума 312927,99 грн, відсоткова ставка: 20 % річних, особовий рахунок НОМЕР_1 , карта для нарахування процентів № НОМЕР_2 .
Факт укладення договору № SAMDNWFD0070086071500 від 04.03.2014 між позивачем та відповідачем та наявність коштів на рахунку НОМЕР_1 також підтверджується поясненнями представника відповідача щодо обставин справи та первинними бухгалтерськими документами.
13.06.2014 року ОСОБА_1 звернувся до банку зі скаргою щодо невиконання ПАТ «КБ «Приватбанк» зобов`язань з виплати процентів за договором банківського вкладу, в якій просив відновити нарахування та виплату процентів за договором.
Листом від 23.06.2014 року № 20.1.0.0.0/7-20140617/2930 ПАТ «КБ «Приватбанк» фактично відмовив позивачу у задоволенні скарги.
У зв`язку з цим, 16.08.2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору, датованою 01.08.2014, в якій просив вважати договір розірваним з 11.08.2014 та повернути йому вклад разом з нарахованими на нього відсотками готівкою, яку банк отримав 19.08.2014 (про що представник відповідача зазначав у відзиві).
Станом на момент звернення належні позивачу суми коштів АТ КБ «Приватбанк» в добровільному порядку не повернув.
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
За правилами статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За частиною першою статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом.
Згідно з частиною першою статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.
Частинами п`ятою та шостою статті 1061 ЦК України передбачено, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.
Таким чином, повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на всій розсуд.
Пунктом 9 договору передбачено право сторін на дострокове розірвання вказаного договору з повідомленням іншої сторони за 2 банківські дні до дати розірвання договору.
За договором банківського вкладу від № SAMDNWFD0070086071500 від 04.03.2014, строк вкладу складає 366 днів до 04.03.2015 включно, проте позивач, звернувшись із заявою про повернення коштів до відповідача, яка отримана останнім 19.08.2014 року фактично змінив умови зобов`язання щодо строку дії договору, в цьому випадку договір вважається розірваним 21.08.2014 (після спливу 2 банківських днів після отримання АТ КБ «Приватбанк» заяви позивача про повернення суми вкладу).
З огляду на це, враховуючи, що відповідачем порушено взяті на себе зобов`язання щодо повернення вкладнику грошових коштів за договором банківського вкладу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з банку на користь позивача суми банківського вкладу в розмірі 312 927,99 грн.
Доводи заявника про те, що позивач не надав доказів на підтвердження факту укладення договору банківського вкладу, зокрема, внесення ним на рахунок банку коштів в сумі 312 927,99 грн не заслуговують на увагу, оскільки такі спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та поясненнями відповідача, в яких останній не заперечує факт укладення вказаного договору.
Відповідно до пункту 11 договору, у випадку розірвання договору менш ніж за 6 місяців з дати його укладення з ініціативи вкладника - вкладнику повертається сума вкладу, за неповні 6 місяців проценти виплачуються по ставці «До востребования» (з врахуванням пункту 8 договору) за фактичну кількість днів, які пройшли з дати оформлення вкладу чи продовження його строку до дня розірвання договору. Якщо за ці неповні 6 місяців вкладник отримав проценти, нараховані по повній ставці, то надмірно нараховані проценти вираховуються із суми вкладу.
Відповідно до наказу голови правління «Приватбанку» № 07 від 05.01.2004 встановлена відсоткова ставка по вкладам «на вимогу» в розмірі 1% річних. Згідно витягу з протоколу Комітету управління активами і пасивами банку від 25.04.2017 було змінено відсоткові ставки по депозитах фізичних осіб в національній та іноземній валюті рахунок «до запитання» у розмірі 0,01% річних.
Враховуючи вказані умови договору та встановлені фактичні обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за період з 04.03.2014 до 20.08.2014 проценти за договором слід розраховувати за процентною ставкою вкладу «на вимогу» (пункт 11 договору банківського вкладу). Отже, сума процентів, що підлягає стягненню за цей період складає: 1453,49 грн = 312927,99 грн х 1 % х 170днів: 366 днів.
Щодо позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.
За змістом статей 524, 533-535 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.
Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18), а також у постанові від 31 січня 2019 року у справі №761/4878/16-ц (провадження №61- 1625св18).
З огляду на порушення відповідачем договірних зобов`язань з повернення банківського владу, то у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.
Передбачене ч. 2 статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Оскільки договір банківського вкладу вважається розірваними з 21.08.2014, то лише з цієї дати у позивача виникає право на отримання 3% річних та інфляційних втрат відповідно до положень ст. 625 ЦК України за невиплату основної суми вкладу за договором, оскільки прострочення виконання зобов`язань за договором банківського вкладу почалось з дати розірвання договору.
З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат за період саме з серпня 2014 року по березень 2025 року, розмір яких становить 968452,76 грн. Наданий позивачем розрахунок, який покладений судом в основу рішення, відповідачем не спростовано.
Що стосується доводів заявника про необхідність застосування позовної давності до вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат відповідно до положень ст. 625 ЦК України, то такі не заслуговують на увагу, оскільки на вимоги про стягнення 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України, які нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу, позовна давність не поширюється. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20), від 30 листопада 2022 року у справі № 757/24677/18-ц (провадження № 61-5125св22), від 29 березня 2023 року у справі № 607/955/21 (провадження № 61-10450св22), від 13 вересня 2023 року у справі № 757/11769/22-ц (провадження № 61-8030св23), від 04 вересня 2024 року у справі № 718/2832/23 (провадження № 61-3622св24), від 29 жовтня 2025 року у справі № 201/689/22 (провадження № 61-5309св25). 
Доводи АТ КБ «Приватбанк» про те, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17.11.2014 між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір, за умовами якого товариство стало боржником за договорами банківських вкладів, є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» відповідачем не надано, а тому саме АТ КБ «Приватбанк» є боржником за вказаним вище договором банківського вкладу та належним відповідачем у цій справі.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Судом першої інстанції повно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам.
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 вересня 2025 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2026 року.

Головуючий Судді