ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
4 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 552/7194/22
провадження № 51-1400км25
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої                                                 ОСОБА_1 
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 
захисника                                       
(у режимі відеоконференції)                 ОСОБА_5 
прокурора                                                   ОСОБА_6 
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Полтавського апеляційного суду від  14 січня 2025 року в кримінальному провадженні стосовно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 345, ч. 2 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Рух справи, короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені фактичні обставини
За вироком Київського районного суду м. Полтави від 8 грудня 2022 року ОСОБА_8 було засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 345 КК на строк 1 рік 6 місяців, ч. 2 ст. 263 КК на строк 2 роки; відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів остаточно визначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, а на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнено від відбування заходу примусу з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і покладено на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у  кримінальному провадженні.
Суд визнав  ОСОБА_8 винним у погрозі вбивством та насильством щодо працівника правоохоронного органу, незаконному поводженні з холодною зброєю, учинених за обставин, детально викладених у вироку.
Як установив суд, 5 червня 2022 року близько 08:00 біля будинку на  АДРЕСА_2 ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння, тримаючи в руках ніж, погрожував оточуючим, зокрема дівчині, намагаючись її витягти з автомобіля, яка при цьому кричала й просила про допомогу. Побачивши це, працівники поліції ОСОБА_9 та  ОСОБА_10 наказали ОСОБА_8 припинити протиправні дії. Проте він, ігноруючи неодноразові законні вимоги й попередження про застосування зброї, почав нецензурно висловлюватися на адресу поліціантів і, розмахуючи ножем, погрожував їм заподіянням тілесних ушкоджень та вбивством. З метою припинення подальшої протиправної поведінки вказані працівники правоохоронного органу, діючи в порядку статей 42 - 46 Закону України «Про Національну поліцію», застосували до  ОСОБА_8 заходи примусу - вогнепальну зброю, фізичну силу й кайданки, а також вилучили ніж, який згідно з висновком експерта є клинковою холодною зброєю, виготовленою саморобним способом.  
Розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції здійснювався за  процедурою, передбаченою ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Полтавський апеляційний суд, задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, 14 січня 2025 року скасував згаданий вирок у частині заходу примусу й ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 345 КК на строк 1 рік 6 місяців, ч. 2 ст. 263 КК на строк 2 роки, а на підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю кримінальних правопорушень остаточно визначив покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. У решті вирок місцевого суду залишено без змін. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на надмірну суворість покарання, яке належить відбуватиреально, просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, змінити вирок апеляційного суду і застосувати до ОСОБА_8 інститут умовного звільнення (ст. 75 КК). Суть доводів зводиться до того, що вказаний суд, задовольнивши скаргу прокурора й погіршивши становище засудженого, не додержав ст. 404 КПК, адже не вмотивував свого рішення й ухвалив вирок, який не відповідає ст. 370 цього Кодексу. За твердженням скаржниці, апеляційний суд усупереч вимогам статей 50, 65 КК не врахував усіх пом`якшуючих обставин та даних про особу засудженого, зокрема щирого каяття й активного сприяння розкриттю злочинів, погашення судимостей, незадовільного стану здоров`я, проживання з батьками - пенсіонерами, утримання дитини, котра потребує забезпечення та піклування. Зазначене, на думку захисника, доводить можливість виправлення ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства та помилковість протилежного висновку суду апеляційної інстанції.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції (далі - Суд) захисник ОСОБА_5 підтримала подану скаргу; прокурор заперечив обґрунтованість вимог сторони захисту. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.
Згідно зі ст. 433 КПК Суд переглядає оспорюване рішення в межах касаційної скарги. У поданій скарзі не заперечуються вчинення  ОСОБА_8 кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації діянь за ч. 1 ст. 345, ч. 2 ст. 263 КК. Тому в цій частині касаційну перевірку Суд не здійснює. 
Доводи сторони захисту про надмірну суворість призначеного покарання, через те що його належить відбувати реально, не можна визнати прийнятними.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й  принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, захід примусу повинен бути адекватним характеру вчинених діянь, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання беруться до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
За змістом ст. 75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за  наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з огляду на тяжкість злочину, дані про особу винного та інші обставини кримінального провадження виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.
Таким чином, справедливість покарання законодавець пов`язує не тільки з  даними про особу винуватця, пом`якшуючими обставинами, класифікацією злочинів (ст. 12 КК), а й з обставинами кримінального провадження, суспільною небезпечністю конкретних діянь, метою попередження вчинення засудженим та  іншими особами нових кримінальних правопорушень.
Обираючи ОСОБА_8 захід примусу, апеляційний суд додержав наведених законодавчих положень. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, згаданий суд урахував ступінь тяжкості злочинів, віднесених за класифікацією (ст. 12 КК) до категорії нетяжких; установлені місцевим судом характеризуючі ОСОБА_8 дані, котрий на спеціальних обліках не перебуває, не працює, є особою з інвалідністю ІІІ групи, має постійне місце проживання, батьків похилого віку, щиро розкаявся, що було віднесено до пом`якшуючої покарання обставини згідно зі ст. 66 вказаного Кодексу. З огляду на все це суд апеляційної інстанції призначив ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 345, ч. 2 ст. 263 КК не в максимальних межах санкцій статей, у тому ж розмірі, як визначив місцевий суд, а обираючи остаточне, теж застосував спосіб, найбільш сприятливий із зазначених у ч. 1 ст. 70 КК.
Разом із тим, ретельно перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, керуючись ст. 65 КК суд слушно зважив на конкретні обставини справи, характер учинених засудженим поблизу житлового будинку неправомірних дій, що полягали в незаконному поводженні з холодною зброєю, погрозі правоохоронцям насильством й убивством під час виконання останніми своїх обов`язків. Також було взято до уваги факт перебування ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння, що згідно з п. 13 ч. 1 ст. 67 КК є обтяжуючою покарання обставиною. 
Оцінивши окреслені обставини в їх сукупності, апеляційний суд обґрунтовано вирішив, що дії винуватця, котрі були припинені лише завдяки застосуванню спеціальних заходів, створювали реальну загрозу для оточуючих та становлять підвищену суспільну небезпечність.
Посилання в скарзі на активне сприяння засудженим розкриттю злочинів є неспроможним. Із цього питання суд також висловив свою позицію, зазначивши, що окресленої пом`якшуючої обставини немає, оскільки відсутні дані, які би свідчили про активну добровільну допомогу ОСОБА_8 слідству, й таке в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 66 КК не тотожне визнанню вини та щирому каяттю.
Водночас, здійснюючи апеляційне провадження суд урахував негативну поведінку ОСОБА_8 у минулому. Аргументи скаржниці про погашення судимостей засудженого, як підстави для звільнення його від відбування покарання є непереконливими, адже вказані відомості не доводять стійкого прагнення останнього стати на шлях виправлення й не вчиняти нових злочинів.
Таким чином, урахувавши всі обставини, які мають правове значення при виборі заходу примусу та способу його відбування, суд апеляційної інстанції вмотивовано виснував, що досягнення визначеної у  ст. 50 КК мети покарання неможливе без ізоляції засудженого від суспільства, а ст. 75 КК застосовано неправильно. А тому, здійснивши апеляційний розгляд згідно з правилами   статей 404, 405 КПК, ухвалив новий вирок.
Щодо посилань захисника не незадовільний стан здоров`я ОСОБА_8 , то питання про звільнення особи від покарання за хворобою може бути вирішено в  порядку виконання вироку за правилами п. 6 ч. 1 ст. 537, ст. 539 КПК. До того ж, за змістом доданої до скарги копії довідки № 319787, інвалідність ІІІ-ї групи засудженому було встановлено до 1 серпня 2025 року.   
Із приводу міркувань авторки скарги про неможливість у зв`язку з перебуванням у місцях позбавлення волі утримувати ОСОБА_8 дитину та брати участь у її вихованні, слід зазначити, що таке за фактичних обставин цього кримінального провадження, не зумовлює обов`язкової зміни вироку і звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Отже, застосоване апеляційним судом передбачене законом обмеження прав і свобод засудженого відповідає загальним засадам, підстав вважати його явно несправедливим через суворість немає. 
Оскаржений вирок не суперечить положенням статей 370, 420 КПК.
Істотних порушень норм права в кримінальному провадженні під час здійснення перевірки за касаційною процедурою Суд не встановив.
Тож подану захисником ОСОБА_7 касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення. 
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
ухвалила:
Вирок Полтавського апеляційного суду від  14 січня 2025 року стосовно  ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1                                            ОСОБА_2                                         ОСОБА_3