ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 367/3847/19
провадження № 61-2528св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2025 року в складі колегії суддів Кафідової О. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.

в справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Інспекція архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради, Державний реєстратор Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області Швидкий Сергій Сергійович, про визнання об`єкта самочинним будівництвом, скасування запису про реєстрацію права власності, знесення об`єкта, відшкодування моральної шкоди та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:
- визнати виробниче приміщення, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 самочинним будівництвом;
- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену державну реєстрацію права власності № 27623253, внесений на підставі рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області Швидкого С. С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 23 серпня 2018 року (індексний номер 42683877) про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на житловий будинок, який складається з житлового будинку А, загальною площею 158,5 кв. м, виробничого приміщення Г, Г1, Г2 загальною площею 782,7 кв. м, сараю Е, гаража К, навісу М, огорожі 2-5, сараю И, гаражу-кухні З (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1628894632109);
- зобов`язати ОСОБА_3 здійснити знесення за власний рахунок самовільно збудованого об`єкта, а саме виробничого приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- стягнути з ОСОБА_3 80 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди;
- вирішити питання про розподіл судових витрат.
В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що він є власником земельної ділянки АДРЕСА_2 (кадастровий номер 3210945600:01:023:0064, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)). Використовуючи належну йому земельну ділянку відповідно до її цільового призначення та маючи дійсний намір щодо будівництва на ній житлового будинку, він замовив та виготовив будівельний паспорт на індивідуальний житловий будинок та два господарських блоки за вищевказаною адресою.
Суміжними належній йому земельній ділянці є: земельна ділянка з кадастровим номером 3210945600:01:023:0036, яка належить на праві власності ОСОБА_3 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельна ділянка з кадастровим номером 3210945600:01:023:0051, яка належить на праві власності ОСОБА_3 , цільове призначення - землі житлової та громадської забудови; земельна ділянка з кадастровим номером 3210945600:01:023:0071, яка належить на праві власності ОСОБА_3 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.
На належних відповідачу земельних ділянках розміщений «житловий будинок», який складається із житлового будинку літ. А, загальною площею 158,5 кв. м, виробничого приміщення Г, Г1, Г2, загальною площею 782,7 кв. м, сараю, гаража, навісу тощо. Вказаний об`єкт розміщено одночасно на трьох земельних ділянках, які мають різне цільове призначення, і розташований за чотири метри від належної йому земельної ділянки (кадастровий номер 3210945600:01:023:0064)
У вказаній будівлі відповідач як фізична особа-підприємець (далі - ФОП) організував діяльність щодо обробки та виробництва металовиробів. Вказана діяльність здійснюється на регулярній основі та супроводжується постійними шумами, що явно перевищують звичний рівень, та викидами забруднюючих речовин в атмосферне повітря. Від такої підприємницької діяльності на його земельній ділянці постійно відчувається неприємний запах. Люди, потрапивши на його земельну ділянку, відчувають головокружіння та запаморочення. Окремі багаторічні насадження, які найбільш наближені до виробничих потужностей аномально, порівняно з іншими насадженнями засихають та жовтіють. Крім того, викиди забруднюючих речовин здійснюються з виробничого майданчика ОСОБА_3 через трубу, яка в горизонтальній площині направлена безпосередньо на належну йому земельну ділянку.
Позивач наголошував, що протиправність побудови виробничого об`єкта визнана компетентними органами державної влади. Тому безпосередня наближеність до його земельної ділянки будівлі, яка фактично є самочинним будівництвом, здійснення відповідачем господарської діяльності в цій будівлі з обробки та виготовлення металовиробів, що супроводжується постійним шумом та неприємним запахом за відсутності встановленого законодавством розміру санітарно-захисної зони, здійснює безпосередній вплив на права, інтереси, життя та здоров`я як позивача, так і членів його родини.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
18 вересня 2024 року рішенням Ірпінського міського суду Київської області позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано виробниче приміщення, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 , самочинним будівництвом.
Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену державну реєстрацію права власності № 27623253, внесений на підставі рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області Швидкого С. С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 23 серпня 2018 року (індексний номер 42683877) про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на житловий будинок, який складається з житлового будинку А, загальною площею 158,5 кв. м, виробничого приміщення Г, Г1, Г2, загальною площею 782,7 кв. м, сараю Е, гаража К, навісу М, огорожі 2-5, сараю И, гаражу-кухні З (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 1628894632109).
Зобов?язано ОСОБА_3 здійснити знесення за власний рахунок самовільно збудованого об?єкта, а саме виробничого приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, підтверджені належними та допустимими доказами, а відповідач не спростував доводів позивача щодо факту самочинного будівництва. Оскільки самочинну забудову здійснено на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, а позивач як особа, чиї права від такого самочинного будівництва безпосередньо порушуються, суд вважав, що права та інтереси позивача підлягають захисту.
10 жовтня 2024 року додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 20 000,00 грн понесених судових витрат на правничу допомогу.
06 лютого 2025 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 вересня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 жовтня
2024 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Апеляційний суд керувався тим, що право власності на нежитлове приміщення було набуте ОСОБА_3 в результаті проведення державними органами законодавчо встановлених процедур, тому відповідальність за вказані процедури та їх подальше скасування не може покладатися на відповідача, який розраховував на їх належність та легітимність. Сам факт реєстрації відповідачем декларації про готовність об`єкта до експлуатації та отримання на підставі неї свідоцтва на право власності виключає можливість віднесення спірного об`єкта нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення, в зв`язку з чим висновки суду першої інстанції про визнання виробничого приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , самочинним будівництвом та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про проведену державну реєстрацію права власності № 27623253, є такими, що зроблені внаслідок неправильного застосування норм матеріального права. З огляду на те, що спірний об`єкт нерухомого майна не є самочинним, то позивач позбавлений можливості ставити питання про його знесення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
27 лютого 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду
від 06 лютого 2025 року, в якій просить її скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд не врахував правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року в справі № 916/2791/13, від 23 червня 2020 року в справі № 680/214/16-ц, в постановах Верховного Суду від 03 березня 2021 року в справі № 915/161/20, від 24 листопада 2021 року в справі № 906/495/20, про те, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного; факт державної реєстрації права власності, проведеної, зокрема, на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, не змінює правовий режим збудованих приміщень як самочинних, позаяк приміщення зведені на земельній ділянці, яку не було відведено для цієї мети. 
У провадженні Київського окружного адміністративного суду перебуває справа № 320/5989/19 за адміністративним позовом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради Київської області до     ОСОБА_3  про знесення самовільного будівництва. 
Апеляційний суд не надав належного правового висновку щодо невідповідності цільового призначення земельних ділянок на момент оформлення права власності на об`єкт будівництва за      ОСОБА_4 , не оцінено приписи, складені на відповідача, а саме: від 22 грудня 2020 року № 1479-ДК/0135Пр/03/01-20 щодо нецільового використання земельної ділянки з кадастровим  номером 3120945600:01:023:0036;від 22 грудня 2020 року № 1479-ДК/0134Пр/03/01-20 щодо нецільового використання земельної ділянки з кадастровим  номером 3210945600:01:023:0051;від 15 лютого 2021 року № 17-ДК/0012Пр/03/01-21 щодо нецільового використання земельної ділянки з кадастровим  номером 3120945600:01:023:0036;від 15 лютого 2021 року № 17-ДК/0013Пр/03/01/-21 щодо нецільового використання земельної ділянки  номером 3210945600:01:023:0071.
Декларація про готовність об`єкта до експлуатації скасована, відповідач будувався без отримання дозвільних документів та на земельних ділянках, які не відведені для цієї мети. Самочинна будова знаходиться у безпосередній близькості до його земельної ділянки та підлягає знесенню, оскільки позбавляє його можливості використовувати свою земельну ділянку відповідно до цільового призначення. Здійснення відповідачем господарської діяльності в цій будівлі супроводжується постійними шумами, що явно перевищують звичний рівень, та викидами забруднюючих речовин в атмосферне повітря. Викиди забруднюючих речовин здійснюються з виробничого майданчика ОСОБА_3 через трубу, яка в горизонтальній площині направлена безпосередньо на належну йому земельну ділянку.
Позиція інших учасників справи
27 квітня 2025 рокучерез систему «Електронний суд» представник ОСОБА_3 - адвокат Бірюкова О. М. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу   ОСОБА_5 , до якого додала клопотання про поновлення строку для подачі відзиву, посилаючись на те, що касаційна скарга є масивною, складною до сприйняття, де повторюються обставини і їм надана різна оцінка. Відсутня послідовність у викладенні. Адвокат Бірюкова О. М. як предстаник  ОСОБА_3 багато часу витратила, щоб зрозуміти касаційну скаргу і написати на неї відзив. Строк на подачу відзиву пропущений зоб`єктивних причин, що не залежали від її волі. Зокрема, в період, коли мав бути поданий відзив, вонаперебувала в стані емоційного та фізичного виснаження, викликаного загальним напруженим станом в країні: часті повітряні тривоги, збої в роботі судової системи, постійні зміни графіків розгляду справ і перенесення засідань ускладнили їїї можливості вчасно зорієнтуватися в строках та належно підготувати процесуальний документ. Тривалий емоційний стрес негативно вплинув на концентрацію та здатність оперативно діяти в умовах високої напруги, що, в комплексі з навантаженням, пов`язаним із захистом своїх прав, об`єктивно унеможливило вкластися у визначений строк. 
Відповідно до частини першої статті 395 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.
Тобто строк на подання відзиву на касаційну скаргу законодавцем не обумовлений та визначається Верховним Судом в ухвалі про відкриття касаційного провадження. 
Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Отже, строк на подання відзиву, встановлений судом, є процесуальним строком, який може бути продовжений судом за наявності поважних причин за заявою заявника, яка подається одночасно з відзивом.
Частиною четвертою статті 183 ЦПК України визначено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
Відповідно до статті 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Копія ухвали про відкриття касаційного провадження отримана ОСОБА_3 в електронному кабінеті користувача системи «Електронний суд» 22 березня 2025 року, тому визначений ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2025 року строк на подання відзиву почав свій перебіг 23 березня 2015 року (наступний день після отримання копії ухвали про відкриття касаційного провадження) та закінчився 01 квітня 2025 року. 
Натомість відзив подано до Верховного Суду шляхом формування документів у системі «Електронний суд» 27 квітня 2025 року.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам собою факт запровадження воєнного стану в Україні не може бути підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.
Вищезазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 06 лютого 2025 року в справі № 520/33364/23.
Воєнний стан на території України оголошено 24 лютого 2022 року і з цього часу відбуваються масовані ракетні обстріли рф населених пунктів України, проте такі атаки не проводяться щодня, оскільки це складний логістичний процес. Водночас судочинство в Україні продовжує здійснюватися у встановленому законом порядку. Не було встановлено в Україні й повного припинення роботи банківських устав, комунальних служб та/або поштового зв`язку.
Складність чи неструктурованість касаційної скарги також не може бути доказом поважності причин пропуску строку на подачу відзиву, адже Бірюкова О. М. як адвокат надає правничудопомогу на професійній основі, під час здійснення адвокатської діяльності зобов`язана підвищувати свій професійний рівень та володіти необхідним обсягом навичок і знань для захисту інтересів клієнта. 
Тому відзив необхідно залишити без розгляду як такий, що поданий поза межами строку без поважних причин. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 є власником земельної ділянки АДРЕСА_2 (кадастровий номер 3210945600:01:023:0064, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується договором дарування земельної ділянки від 08 червня 2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області реєстровий № 797 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08 червня 2015 року № 38702875.
ОСОБА_3 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1628894632109), складовою частиною якого є виробниче приміщення (літ. Г, Г1, Г2).
Вказаний будинок розміщений одночасно на трьох земельних ділянках, а саме:
- земельній ділянці з кадастровим номером 3210945600:01:023:0036, яка належить на праві власності ОСОБА_3 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);
- земельній ділянці з кадастровим номером 3210945600:01:023:0051, яка належить на праві власності ОСОБА_3 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури;
- земельній ділянці з кадастровим номером 3210945600:01:023:0071, яка належить на праві власності ОСОБА_3 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.
Право приватної власності відповідача на спірне нерухоме майно виникло на підставі свідоцтва на право на спадщину, серія та номер 241, виданого 04 лютого 2004 року державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори Запісочною О. А., договору дарування, серія та номер: 1-2101, виданого 28 вересня 1984 року, видавник - Ірпінська державна нотаріальна контора; декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер КС141181991577, виданої 18 липня 2018 року, видавник - Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради.
ОСОБА_3 як ФОП здійснює господарську діяльність з виробництва металовиробів за адресою: АДРЕСА_1 .
10 травня 2018 року Виконавчий комітет Ворзельської селищної ради виніс рішення № 83 про надання дозволу гр. ОСОБА_3 на отримання вихідних даних на проєктування об`єкта будівництва - реконструкції гаражу-сараю та господарського блоку у виробниче приміщення в АДРЕСА_1 .
На виконання пункту 2 наведеного рішення Відділом містобудування та архітектури Ірпінської міської Ради 16 травня 2018 року були видані містобудівні умови та обмеження для проеєктування об`єкта будівництва - будівельно- виробничого приміщення на землях приватної власності з цільовим призначенням для житлової та громадської забудови (кадастрові номери земельних ділянок: 3210945600:01:023:0051, 3210945600:01:023:0036, 3210945600:01:023:0071).
Містобудівні умови та обмеження для проєктування об`єкта будівництва від 16 травня 2018 року № 0031-0502018 були затверджені наказом Відділу містобудування та архітектури виконкому Ірпінської міської ради від 16 травня 2018 року № 44. На підставі містобудівних умов та обмежень були розроблені вихідні дані, техніко-економічні показники та проведений містобудівний розрахунок і розрахунок класу наслідків 15-18-АР. З урахуванням містобудівних умов та обмежень ОСОБА_3 був розроблений проєкт будівництва виробничого приміщення на АДРЕСА_1 .
ОСОБА_3 подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), яке зареєстроване Інспекцією державного архітектурно- будівельного контролю Ірпінської міської ради від 15 червня 2018 року № КС061181661547.
ОСОБА_3 подано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), яка зареєстрована Інспекцією Державного архітектурно - будівельного контролю Ірпінської міської ради від 18 липня 2018 року № КС141181991577.
Після здійснення будівництва нежитлове приміщення зареєстровано на праві власності за ОСОБА_3 . Складовими частинами об`єкту нерухомості, що знаходиться в приватній власності є: житловий будинок (літ. А);виробничі приміщення (літ. Г, Г1, Г2); сарай (літ Е); гараж (літ К), сарай (літ И), гараж-кухня (літ З).
08 квітня 2019 року Відділом містобудування та архітектури винесено наказ № 67 про скасування містобудівних умов та обмежень для проєктування об`єкта будівництва від 16 травня 2018 року № 0031-05-2018.
09 квітня 2019 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради винесено наказ № 122 «Щодо скасування реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації» (з урахуванням наказу від 16 квітня 2019 року № 123 «Про виправлення технічної помилки»).
Вказаним наказом скасовано реєстрацію повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) КС061181661547, на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 (замовник - ОСОБА_3 ); скасовано реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) КС141181991577, від 18 липня 2018 року на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 (замовник - ОСОБА_3 ). Підставою скасування містобудівних умов зазнчено невідповідність цільового призначення земельних ділянок функціональному призначенню будівлі.
29 квітня 2021 року Бучанською міською радою прийнято рішення № 1114-11-VIII про зміну цільового призначення земельної ділянки приватної власності з кадастровим номером 3210945600:01:023:0071 в АДРЕСА_1 , власник - ОСОБА_3 ; та рішення № 1113-11-VIII про зміну цільового призначення земельної ділянки приватної власності з кадастровим номером 3210945600:01:023:0023 в АДРЕСА_1 , власник - ОСОБА_3 .
Указаними рішеннями було змінено цільове призначення зазначених вище земельних ділянок із земель будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на землі для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної машинобудівної та іншої промисловості на АДРЕСА_1 . Внесено зміни до Державного земельного кадастру. Оформлено речове право на земельні ділянки.
Позиція Верховного Суду 
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. 
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Стаття 15 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції України про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).
Згідно із частиною третьою статті 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Статтею 91 Земельного кодексу України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.
Відповідно до статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.
Згідно із статтею 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.
У разі істотного відхилення від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Тобто збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.
Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України.
Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.
За загальним правилом у справах про знесення самочинного будівництва позивач зобов`язаний довести не лише факт самочинного будівництва, а й порушення його прав як власника (співвласника) чи користувача земельної ділянки таким самочинним будівництвом. Лише у випадку доведеності порушення самочинним будівництвом прав позивача, знесення самочинного будівництва можливо оцінювати на предмет можливості його застосування як крайнього заходу впливу на забудовника (постанови Верховного Суду  від 27 листопада 2024 року в справі № 947/38994/20, від 11 лютого 2025 року в справі № 583/1639/21). 
Отже, вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою (постанова Верховного Суду від 23 січня 2025 року в справі № 487/2668/23). 
Підставами знесення виробничого приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зведеного ОСОБА_3 на належних йому земельних ділянках, позивач зазначає те, що декларація про готовність об`єкта до експлуатації скасована, відповідач будувався без отримання дозвільних документів та на земельних ділянках, які не відведені для цієї мети. Самочинна будова знаходиться у безпосередній близькості до його земельної ділянки та підлягає знесенню, оскільки позбавляє його можливості використовувати свою земельну ділянку відповідно до цільового призначення. Здійснення відповідачем господарської діяльності в цій будівлі супроводжується постійними шумами, що явно перевищують звичний рівень, та викидами забруднюючих речовин в атмосферне повітря. Викиди забруднюючих речовин здійснюються з виробничого майданчика ОСОБА_3 через трубу, яка в горизонтальній площині направлена безпосередньо на належну йому земельну ділянку.
У статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
З урахуванням фактичних обставин справи позивач не довів обставини, якими він обґрунтовує порушення своїх прав, з огляду на таке. 
У справі встановлено, що виробниче приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зведене ОСОБА_3 на земельних ділянках, що належать йому на праві власності (з кадастровим номером 3210945600:01:023:0036, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); кадастровим номером 3210945600:01:023:0051, цільове призначення - землі житлової та громадської забудови; кадастровим номером 3210945600:01:023:0071, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства). 
Заявник посилається в касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не дав оцінки приписам, складененим на відповідача, а саме: від 22грудня 2020 року № 1479-ДК/0135Пр/03/01-20 щодо нецільового використання земельної ділянки з кадастровим  номером 3120945600:01:023:0036;від 22 грудня 2020 року № 1479-ДК/0134Пр/03/01-20 щодо нецільового використання земельної ділянки з кадастровим  номером 3210945600:01:023:0051;від 15 лютого 2021 року № 17-ДК/0012Пр/03/01-21 щодо нецільового використання земельної ділянки з кадастровим  номером 3120945600:01:023:0036;від 15 лютого 2021 року № 17-ДК/0013Пр/03/01/-21 щодо нецільового використання земельної ділянки з кадастровим  номером 3210945600:01:023:0071.
Однак зазначені приписи винесено Головним управлінням Держгеокадастру у Київській обсласті до прийняття рішень Бучанською міською радою від 29 квітня 2021 року № 1114-11-VIII та № 1113-11-VIII(т. 3, а. с. 128-129), а саме про зміну цільового призначення земельної ділянки приватної власності з кадастровим номером 3210945600:01:023:0071 в АДРЕСА_1 ,власник - ОСОБА_3 ; та про зміну цільового призначення земельної ділянки приватної власності з кадастровим номером 3210945600:01:023:0023 в АДРЕСА_1 , власник - ОСОБА_3 .
Указаними рішеннями було змінено цільове призначення зазначених вище земельних ділянок із земель будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на землі для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної машинобудівної та іншої промисловості на АДРЕСА_1 . Внесено зміни до Державного земельного кадастру. Оформлено речове право на земельні ділянки.
Тобто в цій справі обставина нецільового використання земельних ділянок була усунена ОСОБА_3 , тому безпідставними є посилання заявника на неврахування судом висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року в справі № 916/2791/13, від 23 червня 2020 року в справі № 680/214/16-ц, в постановах Верховного Суду від 03 березня 2021 року в справі № 915/161/20, від 24 листопада 2021 року в справі № 906/495/20, про те, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного; факт державної реєстрації права власності, проведеної, зокрема, на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, не змінює правовий режим збудованих приміщень як самочинних, позаяк приміщення зведені на земельній ділянці, яку не було відведено для цієї мети. 
Крім того, саме собою нецільове використання ОСОБА_3 власних земельних ділянок не свідчить про порушення прав суміжного власника землі - ОСОБА_1 , адже будівництво виробничого приміщення здійснено поза межами земельної ділянки позивача.
Стосовно наявності дозвільних документів, необхідно зазначити, що з Єдиного державного реєстру судових рішень колегією суддів установлено, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року в справі № 320/5989/19 відмовлено в задоволенні позову Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради Київської області із позовом до ОСОБА_3 про зобов`язання знести самочинне будівництво за власний рахунок. 
Судом у справі № 320/5989/19 зазначено, що на виконання рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 жовтня 2024 року в справі № 367/5211/19, яке набрало законної сили, Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради Київської області 16 січня 2025 року поновлено реєстрацію повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 15 червня 2016 року № КС 061181661547 на об`єкт будівництва виробничого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (замовник - ОСОБА_3 ). Також 15 січня 2025 року поновлено реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (CCI) №КС141181991577, на об`єкт будівництва виробничого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (замовник - ОСОБА_3 ). 
Відмовляючи в позові Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради Київської області із позовом до ОСОБА_3 про зобов`язання знести самочинне будівництво, суд виснував, що станом на час розгляду справи відсутні підстави для визнання будівництва, що було здійснено відповідачем, як самочинного, оскільки на виконання рішення Ірпінського міського суду від 29 жовтня 2024 року Київської області в справі № 367/5211/19 дія відповідних дозвільних документів на будівництво була поновлена.
Тобто в позові контролюючого органу, який відповідає за надання дозвільних документів на будівництво та приймає закінчений об`єкт в експлуатацію, про знесення виробничого приміщення за адресою: АДРЕСА_1  відмовлено з підстав відсутності ознак самочинності такого об`єкта нерухомості. 

Суд апеляційної інстанції виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судових рішень, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановивобставини в справі, правильно застосувавнорми матеріального права до спірних правовідносин, зробив обґрунтований висновок про те, що спірний об`єкт нерухомого майна не є самочинним.

ОСОБА_1 в касаційній скарзі посилається на те, що від спірної будівлісистематично доноситься шум, який явно перевищує нормальний (звичайний) рівень. Самодостатнім, належним та прямим доказом місцезнаходження будівлі вдповідача щодо його земельної ділянки та негативного впливу на права та інтереси позивача та членів його родини (зокрема життя та здоров`я) є оптичний диск (типу DVD-R), доданий до позовної заяви. На ньому міститься 10 одиниць відеозаписів, зроблених за допомогою квадрокоптеру, з різних ракурсів та відстаней, з яких вбачається безпосередньо виробничий цех відповідача за адресою:     АДРЕСА_1 (будівля з темно червоною покрівлею), що примикає до паркану. Крім того, до позовної заяви додається скріншот з відеозаписів зісхематичним позначенням місцезнаходження земельної ділянки позивача, будівлі відповідача, відстані між ними. Вінпереконаний, що з урахуванням наявності на відеозаписах інших об`єктів (автомобілі, сосни, люди) є цілком очевидним та не потребує окремого доказування із застосуванням спеціальних знань та навичок факт того, що між належною йому земельною ділянкою та будівлею відповідача є дійсно не більше 4 (чотирьох) метрів, а тому протиправність побудови будівлі, виходячи з її наближеності до земельної ділянки позивача, неодмінно завдає негативного впливу на права, інтереси, життя та здоров`я останнього (зокрема членів його родини).

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а наведені заявником у касаційній скарзі доводи мають характер припущень і в цілому зводяться до переоцінки доказів у справі. 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.

Крім того, відповідач як в суді першої, так і апеляційної інстанції посилався на те, що висновком Державної санітарно-епідеміологічної експертизи, який 20 травня 2019 року затверджений Державною службою України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів № 12.2-18-4/10837, була встановлена санітарна зона навколо виробничого цеху ФОП  ОСОБА_3 за адресою:  АДРЕСА_1 .Встановлено санітарно-захисну зону розміром 25 метрів у східному напрямку та 30 метрів за всіма іншими напрямками сторін світу від джерела викидів. 
Такі обставини позивач не спростовував доказами, однак саме на позивача, згідно з вимогами процесуального закону, покладено обов`язок доведення факту порушення його прав, свобод чи законних інтересів неправомірними діями відповідача під час здійснення спірного будівництва.
Інші доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не впливають на висновки судів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судовіе рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Щодо судових витрат
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). 

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відзив представника ОСОБА_3 - адвоката Бірюкової Олени Миколаївни на касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без розгляду.
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік
В. М. Ігнатенко 
І. М. Фаловська