ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/553/26 Справа № 191/3901/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Прижигалінська Т. В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2026 року 
Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
судді-доповідача: Новікової Г.В. 
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2025 року по справі за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року АТ «Перший Український Міжнародний Банк» звернулось до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувало тим, що 18 квітня 2019 року між сторонами був укладений кредитний договір №2001294122701, на підставі якого відповідачу було видано кредитну картку з кредитним лімітом в сумі 3000 грн., який пізніше було збільшено до 31 300 грн. Відповідач зобов`язався своєчасно повертати кредит, однак протягом тривалого часу кредит не сплачує, у зв`язку з чим станом на 04 червня 2024 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 59 900,08 грн., яка складається з наступного: 31300 грн. - заборгованість за кредитом; 28600,08 грн. - заборгованість за відсотками.
Просив стягнути з відповідача на їх користь вищезазначену суму заборгованості за кредитним договором, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн.
Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2025 року позовні вимоги АТ «ПУМБ» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 18 квітня 2019 року станом на 04 червня 2024 року в розмірі 59 900, 08 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 31 300 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 28 600,08 грн., а також стягнуто судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422,40 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги частково, а саме, відповідачка не заперечує проти задоволення позовних вимог у розмірі 31 300 грн. - заборгованість за кредитом, в іншій частині позовних вимог - відмовити. 
ОСОБА_1 вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. 
Відповідачка наголошує, що нею систематично вносились платежі задля погашення заборгованості, але сума тіла кредиту залишилась такою ж. Тому, як видно із вищезазначеного, заявлена позивачем сума до стягнення не грунтується на умовах кредитного договору і наданому самим же позивачем розрахунку, а тому і не підлягає задоволенню, оскільки згідно даних позовної заяви сума виплачених коштів значно перевищує суму виданого кредитного ліміту, а саме сума кредитного ліміту складала 3 000 грн., а сума погашення згідно розрахунку заборгованості наданого банком складала 20 169 грн. в рахунок погашення заборгованості за відсотками та 68 787,02 грн. в рахунок погашення заборгованості суми кредиту.
Окрім цього відсутні документи, що підтверджують збільшення кредитного
ліміту до 31 300 грн.
Відповідно до вищенаведених розрахунків заборгованість за приєднання до комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 2001294122701 відсутня.
Іншого належного розрахунку, який би узгоджувався із матеріалами справи, умовами кредитного договору, позивач не представив, хоча в цій частині саме на
ньому лежить процесуальний обов`язок доказування, а тому цей конкретний позов не
може бути задоволений, оскільки він є необґрунтованим, а позовні вимоги - недоведені.
Надані позивачем виписка та розрахунок заборгованості за кредитом, підготовлені робітниками банку - є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідачів. Сама позовна заява не містить таких даних, а лише констатує наявність недоказаного розміру всієї суми непогашеного кредиту.
ОСОБА_1 зазначає, що позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та ін.), тому немає підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку та довідці є правильними.
Також зазначає, що матеріали справи не містять відомостей, які б підтверджували факт наявності заборгованості відповідача за заявою у розмірі 59 900 грн. АТ «ПУМБ» не надано доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно позичальником Умов та Правил надання банківських послуг, Пам`ятки Клієнта, і Тарифів, щоб в сукупності із Заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг.
Відповідачка акцентує увагу на тому, що позивачем не надано суду доказів відкриття на ім?я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якого суд мав би встановити який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником, а додана до матеріалів справи Довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки не містить відомостей про отримання вказаних документів з боку позичальника, ознайомлення останньої з вказаною Довідкою та Прикладами використання кредитних коштів на кредитці.
Також, зауважує, що згідно паспорту кредиту наданого позивачем до суду, договір укладено 18.04.2019 року, строком на 12 місяців. Згідно розрахунку наданого банком до суду нарахування відсотків проводилось до 30.11.2023 року. На підставі наведеної судової практики нарахування відсотків після 18.04.2020 року є незаконним. Після закінчення цього строку банком нараховано відсотки у розмірі: 47 644,94 грн.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 59 900,08 грн., тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 18 квітня 2019 року між сторонами був укладений кредитний договір №2001294122701, на підставі якого відповідачу було видано кредитну картку з кредитним лімітом в сумі 3000 грн., який пізніше було збільшено до 31300,00 грн. Як вбачається з копії паспорту споживчого кредиту строк кредитування 12 місяців, річна стандартна процентна ставка 47,88 %.
Пунктом 4.3.6.4 частини 4 Публічної пропозиції ПАТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб передбачене право Банку змінювати кредитний ліміт.
Крім того, згідно пункту 4.3.6.4 частини 4 Публічної пропозиції ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб змінити розмір наданого кредитного ліміту відбувається після інформування клієнта шляхом направлення SMS-повідомлення на номер мобільного телефону. У разі незгоди клієнта зі зміненим розміром кредитного ліміту останній повинен протягом 30 календарних днів звернутися до банку і особисто подати відповідну письмову заяву. В іншому випадку вважається, що клієнт надав згоду на зміну кредитного ліміту. У даному випадку відповідач не надала суду доказів того, що вона зверталася до банку з письмовою заявою про незгоду зі зміною кредитного ліміту. Виписка по рахунку є належним доказом руху грошових коштів на рахунку відповідача. Також відповідач зі своєї сторони не надала свого розрахунку заборгованості та не скористалася своїм правом заявити бухгалтерську експертизу у разі незгоди з наданим позивачем розрахунком заборгованості.
З розрахунку заборгованості вбачається, що в порушення умов кредитного договору відповідач кредит не сплачує, у зв`язку з чим станом на 04 червня 2024 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 59 900,08 грн., яка складається з наступного: 31 300,00 грн. - заборгованість за кредитом; 28 600,08 грн. - заборгованість за відсотками.
Задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем належними та допустимим доказами підтверджено факт укладення між сторонами кредитних договорів, погодження їх розміру, порядку повернення та відсотків за їх користування.
Із такими висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині щодо задоволених вимог можливо погодитись з огляду на наступне. 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
В обгрунтування позовних вимог банк посилався на те, що ОСОБА_1 , 18.04.2019 року підписавши кредитний договір №2001294122701 відповідно погодила умови надання кредитних коштів, порядок їх користування та повернення. 
На підтвердження банком надано суду належним чином завірені копії анкети-заяви, паспорт споживчого кредиту, виписку по картковому рахунку, розрахунок заборгованості, довідку про збільшення кредитного ліміту, які відповідачем не спростовані.
Із наданих позивачем доказів, зокрема виписки за особовим рахунком клієнта вбачається, що ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами шляхом отримання готівки, розраховувався ними за товари та послуги, а також здійснювала повернення кредитних коштів позивачу. Всі ці дії свідчать про те, що відповідач отримала кредитні кошти та користувалась ними з частковим поверненням.
Так зокрема доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 р №75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Враховуючи наведене доводи відповідача щодо не отримання кредитних коштів не знайшли свого підтвердження.
Фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «ПУМБ» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
З наданого банком розрахунком заборгованості станом на 04.06.2024 року за кредитним договором №2001294122701 заборгованість становить 59 900,08 грн. з яких 31 300 грн. - заборгованість за сумою кредиту , а 28 600,08 грн. - заборгованість за відсотками.
Також зазначені суми заборгованості відображені у виписці по особовому рахунку ОСОБА_1 , які є первинними бухгалтерськими документами. 
Щодо вимог банку по процентах за користування кредитом слід зазначити наступне.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює АТ «ПУМБ».
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 указаного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону №1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти, та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви, про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки, Умови та правила надання банківських послуг, це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує, як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше, співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Такі висновки відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17-ц.
Посилання позивача на те, що у підписаних відповідачем договорах зазначено, що позичальник ознайомлений з умовами і правилами надання банківських послуг та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті банку, достовірно не підтверджують вказаних обставин, а тому є не обґрунтованими.
Однак, як правильно зазначив суд першої інстанції та вбачається з матеріалів справи підписана відповідачкою заява від 18.04.2019 року та паспорт споживчого кредиту містять розмір погодженої між сторонами процентної ставки за користування кредитом 47,88%. Таким чином доводи апеляційної скарги щодо непогодження сторонами цих умов договору спростовуються матеріалами справи.
З приводу доводів апеляційної скарги про нарахування відсотків поза межами строку дії кредитного договору, то як доречно звернув увагу суд першої інстанції у п.3 паспорту споживчого кредиту, який підписаний відповідачкою 18.04.2019 року, вказано, що строк кредитування становить 12 місяців та зі спливом вказаного строку строк кредитування продовжується кожного разу на такий самий строк у разі відсутності заперечень будь-якої із сторін. Матеріали справи не містять відомостей, а відповідачка посилаючись на нарахування відсотків поза межами строку дії договору не надала відомостей про те, що вона заперечувала проти продовження його дії чи зверталась до банку із пропозицією про розірвання кредитного договору, а відповідно до виписки по картковому рахунку продовжувала користуватись кредитними коштами та погашати заборгованість.
З приводу збільшення розміру кредитного ліміту за договором від 18.04.2019 року, то слід зазначити, що банком надано довідку про збільшення кредитного ліміту, відомості якої відповідачкою належним чином не спростовані. Крім того остання користувалась кредитними коштами в межах збільшеного кредитному ліміту та не зверталась до банку із заявою про його незаконне збільшення. 
Окрім того, факт отримання кредитних коштів та користування ними відповідачем не заперечувалося у надій останнім відповіді на відзив, свого контррозрахунку заборгованості відповідач суду не надав.
Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог законодавства та власного тлумачення норм процесуального права. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції з урахуванням встановлених фактичних обставин дійшов обґрунтованого висновку про те, що є підстави для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача заборгованості за кредитними договорами на користь АТ «ПУМБ», яка складається із фактично отриманих та не повернутих грошових коштів та погоджених сторонами відсотків.
Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини справи.
Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 59 900,08 грн. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 368, 369, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: