Справа № 138/2135/25
Провадження № 22-ц/801/208/2026
Провадження № 22-ц/801/206/2026
Категорія: 30
Головуючий у суді 1-ї інстанції Холодова Т.Ю.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2026 року	Справа № 138/2135/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Серебрякова Ю. В. про переведення прав та обов`язків покупця за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Морозова О. В. на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Холодової Т. Ю. від 03 листопада 2025 року,

встановив:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, за яким просив перевести на нього права та обов`язки покупця частини підвалу літери «А1», що складає 143,4 кв. м та розташована в будівлі по АДРЕСА_1 , вартістю 130 220,00 грн, за договором купівлі-продажу від 01 серпня 2020 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченим приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Серебряковою Ю. В., зареєстрованим в реєстрі за № 950. Стягнути з нього на користь ОСОБА_2 сплачену за договором купівлі-продажу від 01 серпня 2020 року вартість цієї частини підвалу в сумі 130 220,00 грн шляхом перерахування цих коштів з депозитного рахунку суду.
На обґрунтування позовних вимог покликався на те, що на підставі Свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 16 квітня 2008 року, виданого виконавчим комітетом Могилів-Подільської міської ради Вінницької області згідно з рішенням № 124 від 15 квітня 2008 року йому належить частина підвалу літери «А1», що складає 218,1 кв. м, розташованого в будівлі по АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 01 серпня 2020 року приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Серебряковою Ю. В., зареєстрованого в реєстрі за № 950, купив у ОСОБА_3 іншу частину у цього підвалу.
Оскільки підвал літери «А1», яким в частках володіють позивач та відповідач, є об`єктом їх спільної власності, та складовою частиною майна (об`єкту) – будівлі по АДРЕСА_1 , а тому між сторонами існують правовідносини спільної часткової власності на вказаний підвал будівлі, як об`єкту нерухомого майна. Отже право на продаж частки третій особі виникає у співвласника з моменту одержання відмови усіх інших співвласників від здійснення переважного права на купівлю або нездійснення ними цього права протягом одного місяця від дня отримання ними повідомлення, якщо предметом договору купівлі-продажу є нерухоме майно. ОСОБА_3 продав свою частку підвалу ОСОБА_2 без одержання його відмови, як співвласника підвалу, від здійснення переважного права на купівлю частини підвалу та без свідоцтва про передачу іншому співвласнику заяви продавця, оформленого відповідно до пункту 5 глави 1 розділу ІІ Порядку № 296/5, чим здійснив продаж частини підвалу з порушенням переважного права на його купівлю ОСОБА_1 . 
Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 03 листопада 2025 року у позові відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що належні позивачу та відповідачу ОСОБА_2 частини підвалу є окремими об`єктами нерухомого мана, мають різні реєстраційні номери, належать їм на праві приватної власності, оскільки розмір часток у праві власності на таке майно складає 1/1. Тобто частини підвалу літ. «А1» по АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є складовими частинами одного об`єкту нерухомого майна – підвалу літ. «А1» по АДРЕСА_1 , а є окремими об`єктами нерухомості, а тому відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не володіли підвалом літ. «А1» на праві спільної часткової власності станом на день укладення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу від 01 серпня 2020 року.
Зазначення у правовстановлюючому документі на нерухоме майно об`єкта нерухомості як частини житлового будинку, будівлі або споруди, ще не свідчить про те, що такий житловий будинок, будівля або споруда перебуває у спільній частковій власності.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Морозов О. В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення скасувати та постановити нове – про задоволення позову. А також скасувати ухвалу про відкриття провадження у цій справі від 03 вересня 2025 року в частині визнання справи малозначною та призначення її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на ті ж обставини, що й у позовній заяві. Звертав увагу, що суд першої інстанції помилково відніс справу до категорії малозначних, тому що ціна позову у ній перевищує 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд установив, що ОСОБА_1 належить право власності на частину підвалу літ. «А1», що складає 218,1 кв. м, який розташований по АДРЕСА_1 .
Інша частина цього підвалу, загальною площею 143,4 кв. м, що складається з приміщень: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, І, ІІ належала ОСОБА_3 , який 01 серпня 2020 року продав її ОСОБА_2 .
Звертаючись з цим позовом представник ОСОБА_1 – адвокат Морозов О. В. зазначав, що підвал літера «А1», яким в частках володіють позивач та відповідач, є об`єктом їх спільної власності, та складовою частиною майна (об`єкту) – будівлі по АДРЕСА_1 , а тому між сторонами існують правовідносини спільної часткової власності на цілий підвал як об`єкт нерухомого майна.
Відповідно до частини першої статті 181 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Згідно зі статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
У частині першій статті 356 ЦК України установлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Отже суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що майно перебуває у спільній частковій власності лише у разі, якщо у праві власності на окремо визначений об`єкт нерухомого майна визначені частки у праві власності на такий об`єкт нерухомості двох чи більше осіб.
Суд правильно зазначив, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).
У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі (частина перша статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Відповідно до статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна або зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна його реєстраційний номер не змінюється, крім випадків, передбачених статтею 14 цього Закону. Скасований реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна не може бути присвоєний іншому об`єкту нерухомого майна. Інформація про скасовані реєстраційні номери зберігається у Державному реєстрі прав протягом усього часу існування цього реєстру.
Установивши, що частини підвалу є окремими об`єктами нерухомого мана, мають різні реєстраційні номери, з визначенням окремої площі кожного з них та їх складових (конкретних приміщень, що складають кожну з частин підвалу) належали окремо позивачу та ОСОБА_3 на праві приватної власності, оскільки розмір часток у праві власності на таке майно складає по 1/1, суд прийшов до правильного висновку, що частини підвалу літ. «А1» по АДРЕСА_1 , що належали станом на час укладення договору купівлі-продажу 01 серпня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не є складовими частинами одного об`єкту нерухомого майна – підвалу літ. «А1» по АДРЕСА_1 , а є окремими об`єктами нерухомості, відповідно підстав для застосування до цих правовідносин положень статті 362 ЦК України про переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності немає.
Апеляційний суд також звертає увагу на взаємовиключні доводи позивача, який, зокрема вказував, що цілий підвал літ. «А1» по АДРЕСА_1 , які і його складові частини не має статусу окремого об`єкта нерухомого майна, а є допоміжним приміщенням будівлі магазину.
Так представник позивача – адвокат Морозов О. В. правильно зазначив у своїй апеляційній скарзі, що складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення (частина перша статті 187 ЦК України), але залишив поза увагою приписи частини другої цієї статті та частини першої статті 656 ЦК України, за змістом яких предметом купівлі-продажу може бути лише майно, тобто предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (стаття 179 ЦК України), а не складові частин речі, які такого статусу не мають (не є самостійним об`єктами цивільного обігу).
Тобто стверджуючи, що частина підвалу, право власності на яку у встановленому порядку було зареєстроване за ОСОБА_3 , не є окремим майном, щодо якого можливе виникнення цивільних прав і обов`язків, в тому числі і перехід права власності за договором купівлі-продажу, він вимагає перевести на нього права покупця за договором від 01 серпня 2020року, який уклав ОСОБА_3 з ОСОБА_2 , а не застосування до цього правочину визначених статтею 215 ЦК України підстав недійсності правочину та його наслідків (стаття 216 ЦК України).
Щодо доводів апеляційної скарги в частині розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, то апеляційний суд виходить із такого.
Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 277 ЦПК України).
Згідно з частиною четвертою статті 277 ЦПК України якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.
Відповідно до статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.
У пункті 1 частини четвертої статті 19 ЦПК України установлено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, малозначних справ. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (частина третя статті 274 ЦПК України).
Оскільки ціна позову у цій справі становить 130 220,00 грн, тобто не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд першої інстанції правильно урахував, що справа не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження та визнав її малозначною і призначив до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. 
За таких обставин апеляційний суд прийшов до висновку, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.
ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції врахував положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32).
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд 

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Морозова О. В. залишити без задоволення, а рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 03 листопада 2025 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
(Повний текст судового рішення виготовлено 12 січня 2026 року).

Головуючий       О. С. Панасюк

Судді:        О. Ю. Береговий

О. В. Ковальчук