ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 січня 2026 року м. Житомир справа № 240/2030/22
категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Майстренко Н.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні, 

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі – позивач) з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач), у якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу всіх належних позивачу сум у день звільнення;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільнення за період з 23.08.2018 по 22.12.2021 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , проте, його було звільнено з військової служби та виключено із списків особового складу та усіх видів забезпечення з 22.08.2018 року. 
Позивач стверджує, що згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 № 329 від 11.03.2021 року остання при звільненні перерахувала позивачу 12416,88 грн.
Однак, як вказує позивач, при звільненні йому не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, в зв`язку з чим він був змушений звернутися за захистом свого порушеного права до суду.
Зза твердженням позивача, на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15.03.2021 року у справі № 240/20680/20, яким вирішено вказаний спір на його користь, лише 23.12.2021 року відповідач сплатив належну позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 22.08.2018 року, в сумі 17979,84 грн.
Тому позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.
За розрахунками позивача, при звільненні йому мало бути виплачено 30396,72 грн. (12416,88+17979,84), а сума неодержаної компенсації (17979,84 грн.) становить 59,15% від загальної суми (30396,72 грн.), яка мала бути виплачена. В зв`язку з цим, як вказує позивач, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 352282,86 грн. Однак, посилаючись на висновки Верховного Суду в постанові від 16.09.2015 року у справі № 480/3105/19, позивач визначив, що пропорційна сума, яка підлягає стягненню з відповідача становить 208375,31 грн. (352282,86 / 100 х 59,15). 
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 04.02.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду з постановленням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою від 22.07.2022 року провадження у справі було зупинено на підставі пункту 5 частини 1 статті 236 КАС України.
Однак, дійшовши висновку, що подальше зупинення провадження у справі з передбачених пунктом 5 частини 1 статті 236 КАС України підстав є недоцільним та не відповідає основним засадам адміністративного судочинства, ухвалою від 22.12.2025 року суд поновив провадження у цій справі.
Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти позовних вимог та просить відмовити у їх задоволенні.
Вказує, що позивачем заявлено вимоги, що значно перевищують 6 -місячний термін, визначений статтею 117 КЗпП України та суму, яка нарахована згідно рішення суду у справі № 240/20680/20. В зв`язку з цим просив врахувати при прийнятті рішення у справі, що розглядається, принцип співмірності заявлених вимог з сумою фактичної заборгованості.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до Витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.08.2018 року № 222 позивача виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення з 22.08.2018 року. 
При цьому звільнення позивача зі служби відбулося без проведення з ним остаточного розрахунку.
Так, рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 15.03.2021 року у справі № 240/20680/20, яке набрало законної сили, було задоволено позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 22.08.2018 року.
Як вбачається з матеріалів справи, 23.12.2021 року відповідачем було виплачено позивачу грошове забезпечення в сумі 17979,84 грн. 
Учасниками справи не спростовується те, що зазначена сума є виплатою на виконання судового рішення у справі № 240/20680/20.
Отже, повідомленням про надходження коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при звільненні, що, в свою чергу, стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.
При цьому, позивач вказав періодом затримки розрахунків період з 23.08.2018 (дня, наступного за датою звільнення та виключення із списків особового складу військової частини) по 22.12.2021 року (день, який передує дню повного розрахунку).
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 1-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.
Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу", постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" тощо.
За змістом статті 1-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з частиною 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до абзацу 3 пункту 242 "Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Разом з тим, ні Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ні іншими нормативно-правовими актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не врегульовані питання відповідальності роботодавця внаслідок порушення строків проведення розрахунків при звільненні.
Отже, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі, підлягають застосуванню норми трудового законодавств
У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).
Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП України в редакції, чинній на час звільнення позивача та день проведення з ним остаточного розрахунку, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
У силу вимог статті 116 КЗпП України в редакції, чинній на час виключення позивача із списків особового складу відповідача та день проведення з ним остаточного розрахунку, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною 1 статті 117 КЗпП України в редакції, чинній на день звільнення позивача та день проведення з ним остаточного розрахунку, встановлено: в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з частиною 2 цієї норми при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз статей 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
В постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Великою Палатою Верховного Суду висловлено правову позицію, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Як зазначалося вище, позивача виключено із списків Військової частини НОМЕР_1 з 22.08.2018 року.
Остаточний розрахунок з нарахованих на підставі рішення Житомирського окружного адміністративного суду у справі № 240/20680/20 виплат проведений відповідачем 23.12.2021 року.
Таким чином, відповідачем допущено протиправні дії щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку з 23.08.2018 по 22.12.2021 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Як зазначено судом вище, стаття 116 Кодексу законів про працю України визначає обов`язок виплати працівникові всіх сум, що йому належать, а стаття 117 цього Кодексу встановлює відповідальність за невиплату таких сум при звільненні.
Із змісту наведених правових норм суд дійшов висновку, що відповідальність у вигляді середнього заробітку застосовується лише у разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо), що прямо випливає зі статті 117 КЗпП України.
Отже, у разі виплати частини належних звільненому працівникові сум розмір відповідальності підлягає відповідному зменшенню та має визначатися пропорційно розміру невиплаченої частини з урахуванням того, що загальна сума належних при звільненні виплат становить 100 відсотків.
Таким чином, розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню, визначається пропорційно частці невиплачених належних працівникові сум.
У разі, коли виплати здійснюються у розмірі середнього заробітку, застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.
Згідно з п. 2 вказаного Порядку № 100 середня заробітна плата за час затримки всіх сум належних на час звільнення виплат, обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Враховуючи, що позивача було виключено із списків Військової частини 22.08.2018 року, то для обчислення середнього заробітку необхідно брати період за червень-липень 2018 року.
Зміст доданої позивачем довідки Військової частини НОМЕР_1 № 328 від 11.03.2021 року засвідчує склад грошового забезпечення позивача за останні два місяці, що передують місяцю, в якому відбулось виключення із списків, в загальній сумі 17489,40грн. (по 8744,70 грн. за червень та липень, відповідно).
Отже, середньоденне грошове забезпечення для розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати грошових компенсацій становить 286,71 грн. (17489,40 грн. / 61 календарний день).
Питання відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільненні за заявлений позивачем період з 23.08.2018 по 22.12.2021 року регулюється редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка не передбачала обмеження виплати середнього заробітку шістьма місяцями.
Отже, загальний період затримки розрахунку при звільненні у спірному випадку становить 1218 календарних днів, а середній заробіток за час затримки виплати сум, що належать позивачу до виплати в день звільнення, складає 349212,78 грн (1218 х 286,71 грн).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Такого висновку суд дійшов з урахуванням правової позиції Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року по справі №480/3105/19, у постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року у справі №6-113цс16; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 року у справі №6-113цс16).
Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Водночас чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.
Так, у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 Верховний Суд зазначив, що синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
За обставин цієї справи суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.
Як встановлено судом, сума спірної грошової компенсації за час затримки остаточного розрахунку становить 349212,78 грн. (1218 х 286,71 грн).
В той час, сума виплаченого грошового забезпечення на виконання рішення суду складає 17979,84 грн.
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Зокрема, істотність частки невиплаченої при звільненні грошової компенсації в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 5,15% (17979,84грн. х 100/349212,78 грн.).
Отже, середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні з 23.08.2018 по 22.12.2021 та з врахуванням принципу співмірності становить: 286,71 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 5,15 % = 14,77 грн. (середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотності частки); 14,77 грн. х 1218 (кількість днів затримки розрахунку) = 17989,86 грн.
Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 23.08.2018 по 22.12.2021 має бути виплачений позивачу у розмірі 17989,86 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не доведено належними та допустимими доказами правомірності непроведення виплати середнього заробітку, а тому позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
Таким чином, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, слід визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.08.2018 по 22.12.2021 в сумі 17989,86грн.
Стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.
У зв`язку із тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", а доказів понесення ним будь-яких інших витрат, пов`язаних з розглядом справи суду не надано, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.08.2018 по 22.12.2021 в сумі 17989,86 грн. (сімнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят дев`ять гривень 86 коп.) з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Майстренко