Справа № 456/1143/25 Головуючий у 1 інстанції: Бучківської В.Л. 
Провадження № 22-ц/811/3860/25 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 січня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий - суддя Цяцяк Р.П., 
судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» (в подальшому - «позивач») звернулося до суду з позов до ОСОБА_2  про стягнення заборгованість за кредитним договором № 230514-61867-1 від 14.05.2023 року (в подальшому - «Кредитний договір») станом на 17.02.2025 року у розмірі 29 682, 00 гривень, яка складається з: 3 600 гривень - заборгованість за кредитом, а 26 082 гривень - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2. Кредитного договору за ставкою 3,5 % за кожен день користування кредитом за період з 14.05.2023 року по 11.10.2023 року (включно), а також 2 422 грн. 40 коп. сплаченого судового збору та 9 000 гривень витрат на правову допомогу.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що відповідно до укладеного між сторонами Кредитного договору відповідачка отримала в кредит 3 600 гривень строком на 150 днів (до 11.10.2023 року) шляхом переказу на її платіжну картку № НОМЕР_1 емітовану АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,5 % від суми кредиту за кожен день користування. Кредитний договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації Відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.ua та підписання Кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Одноразовий ідентифікатор 902877 направлявся Відповідачу 14.05.2023 о 16:19:50 год. шляхом надсилання повідомлення на мобільний номер НОМЕР_2 , який вказувався при реєстрації. Повідомлення на номер телефону НОМЕР_2 Відповідача було надіслане та доставлене за допомогою сервісу ТОВ «Мобізон» 14.05.2023 о 16:19:50 год.(довідка додається). 
Кредитний договір був підписаний 14.05.2023 о 16:20:26 год. шляхом введення одноразового ідентифікатора 902877 в особистому кабінеті на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.ua/. Кредитні кошти були відправлені Відповідачу 14.05.2023 на платіжну картку № НОМЕР_1 емітовану АТ «КБ «ПРИВАТБАНК», що підтверджується листом АТ «ТАСКОМБАНК», оскільки переказ коштів здійснювався без відкриття рахунку (завірена копія додається). 
Відповідачка не повернула своєчасно суму кредиту та нараховані відсотки для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, відповідно до умов Кредитного договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості (додається). Таким чином, в порушення умов Кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконала і станом на 17.02.2025 року її заборгованість становить 29 682 гривень, які і є предметом позовних вимог (а.с.1-15).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» заборгованість в розмірі 22 500 гривень, яка складається з 3 600 гривень заборгованості за кредитом, а 18 900 гривень - заборгованість за нарахованими процентами.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 831 грн. 80 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 4 000 грн. (а.с. 107-112).

Дане рішення оскаржив представник відповідачки.
Апелянт просить оскаржуване рішення в частині задоволення позову скасувати та постановити нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги задовольнити частково, а саме: стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» 4 680 гривень, з яких: 3 600 гривень - заборгованість за кредитом, а 1 080 гривень - заборгованість за нарахованими процентами, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи; невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та на неправильне застосування норм матеріального права.
Вважає, що починаючи з 14.06.2023 року нарахування процентів за користування кредитними коштами є безпідставним, оскільки відповідачка 13.06.2023 року процентів за користування кредитними коштами не сплатила, а тому з 14.06.2023 року у неї виник обов`язок достроково повернути кредит та нараховані проценти. Тобто, строк кредитування змінився з 150 днів на 30 днів, а тому суд мав відмовити у стягненні з відповідачки процентів, які були нарахованими їй починаючи з 14.06.2023 року.
Вважає, що встановлений позивачем розмір відсотків є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг, у зв`язку з чим має бути зменшено загальний розмір нарахованих процентів за кредитом до 1 080 грн. (3 600 грн. х 1 % х 30 днів) (а.с. 121-131).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження за вищезгаданою апеляційною скаргою, запропоновано учасникам справи протягом 15-ти днів подати до суду свій відзив на апеляційну скаргу та ухвалено розгляд справи у відповідності до частини 1 статті 369 ЦПК України проводити в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (а.с. 137-138).

24 листопада 2025 року до Львівського апеляційного суду представник позивача через підсистему Електронний Суд подав Відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу представника відповідачки залишити без задоволення, а рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2025 року - без змін.
Також просить апеляційний розгляд справи провести за відсутності представника позивача (а.с. 145-151).

Клопотань до суду про апеляційний розгляд справи з повідомленням її учасників від останніх також не поступало.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи (частина 1 статті 13);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77);
- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Статтею 13 ЦК України встановлено, що (зокрема) при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (частина 2), а також що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина 3).
А частиною 3 статті 16 ЦК України встановлено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.
Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, співмірності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність, а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.
Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.

За змістом статті 178 ЦПК України відповідач викладає свої заперечення проти позову у відзиві, який (зокрема) повинен містити:
-вимоги та обставини, які визнаються відповідачем;
-заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується.

У поданому до суду першої інстанції Відзиві на позовну заяву відповідачка, не заперечуючи укладення з позивачем 14.05.2023 року Кредитного договору (копія якого є наявною у матеріалах справи; а.с. 14-23), заперечує саме перерахування їй позивачем 3 600 грн. кредитних коштів та покликається на несправедливий розмір відсотків, який передбачений Кредитним договором за користування кредитними коштами (3,5 % від суми кредиту за кожен день). 
Однак, Відзив відповідачки на позовну заяву жодних доводів стосовно того, що відповідачка кредитні кошти отримала, однак 13.06.2023 року процентів за їх користування вона не сплатила, а тому з 14.06.2023 року строк кредитування змінився з 150 на 30 днів, лише за які б мали нараховуватися проценти, не містить і вперше ці доводи наводяться її представником тільки у апеляційній скарзі, що (на переконання колегії суддів) містить ознаки зловживання правом і що (в свою чергу) може бути підставою для відмови у захисті цивільного права та інтересу відповідачки шляхом відхилення доводів апеляційної скарги в цій частині.
Строк надання Кредиту становить 150 днів (пункт 1.3 Кредитного договору) і передбачений пунктом 2.4.2 Кредитного договору обов`язок Позичальника (відповідачки) достроково повернути Кредит та нараховані проценти за фактичну кількість днів користування Кредитом встановлений строк Кредиту не змінює. Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині до уваги прийматися не можуть.

Як вбачається з доводів апеляційної скарги, на стадії її подання до суду стороною відповідачки (апелянта) вже не заперечується факт укладення нею 14.05.2023 року Кредитного договору та отримання від позивача 3 600 грн. кредитних коштів строком на 150 днів (до 11.10.2023 року) під 3,5 % від суми кредиту за один день користування кредитними коштами, а відтак ця обставина в ході апеляційного провадження у справі (у відповідності до частини 1 статті 82 ЦПК України) доказуванню не підлягає.

Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» було доповнено частиною 5, якою встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %, набрав чинності лише 24 грудня 2023 року, тобто - вже після 11 жовтня 2023 року, коли завершився встановлений Кредитним договором строк кредитування відповідачки. 
Відтак, наведені в апеляційній скарзі розрахунки суми заборгованості відповідачки за Кредитним договором, яка визнається останньою - з застосуванням процентної ставки за користування кредитом у розмірі 1 %, також до уваги прийматися не можуть. 

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що правові підстави для його скасування чи зміни відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають.
Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» установлено у 2026 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2026 року - 3 328 грн. 00 коп.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення з відповідачки 29 682 грн. 00 коп. заборгованості за кредитним договором.
Відтак, ціна позову у цій справі складає 29 682 грн. 00 коп., що станом на 01 січня 2026 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328 грн. 00 коп. х 250 = 832 000, 00 грн).
Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 29 682 грн. 00 коп., судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384, 389 частина 3 пункт 2 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2025 року - без змін.

Постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 28 січня 2026 року.

Головуючий:      Цяцяк Р.П.

Судді:        Ванівський О.М.
Шеремета Н.О.