ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 лютого 2026 року
м. Харків
справа № 636/3769/25
провадження № 22-ц/818/726/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Мальованого Ю.М., Маміної О.В., 
за участю секретаря – Муренченко С.А.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 25 липня 2025 року в складі судді Оболєнської С.А.
в с т а н о в и в:
У травні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що 09.12.2024 інспектором ВРПП Новомосковського РВП ГУНП в Дніпропетровській області Романішвілі З.Д. складено відносно нього протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД № 349541 від 09 грудня 2024 року за ст. 173 КУпАП. Згідно фабули протоколу про адміністративне правопорушення: 09.12.2024 року о 16 год. 10 хв. в м. Самар, Новомосковського р-н, Дніпропетровської області, вул. Українська №7 «б», гр. ОСОБА_1 , знаходячись в громадському місці, виражався нецензурною лайкою, погрожував поліцейським фізичною розправою, був неодноразово попереджений, що за це є адміністративна відповідальність, але продовжував порушувати громадський порядок та спокій громадян, чим вчинив правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП. 
Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.02.2025 у справі №183/12614/24 його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173 КУпАП.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 березня 2025 року закрито провадження відносно нього за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
Вважав, що закриття судом апеляційною інстанцією справи про адміністративне правопорушення підтверджує незаконність дій співробітників поліції.
Зазначив, що у зв`язку з неправомірними діями поліцейських, перенесені ним хвилювання з приводу складення адміністративних матеріалів за ст.173 КУпАП, розмір заподіяної йому моральної шкоди інспектором оцінює в 100 000,00 грн.
Просив стягнути з Держави України через Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області за рахунок коштів Державного бюджету, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 100 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 25 липня 2025 року позов ОСОБА_1 – задоволено, стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 100 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Не погоджуючись з рішенням суду Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не взято до уваги, що такі порушення як ненадання на вимогу особи службового посвідчення, надавши можливість ознайомитися з викладеною у ньому інформацією та належного контролю за своїми емоціями під час спілкування з позивачем, що виразилося у неетичних висловлюваннях на адресу позивача, були предметом службового розслідування, проведеного на підставі скарги позивача. За дисциплінарним стягненням з боку ГУНП були здійснені всі необхідні заходи для забезпечення справедливої сатисфакції, як форми компенсації шкоди, заподіяної внаслідок неправомірних дій або бездіяльності державних органів чи їх посадових осіб. Суд визначає поведінку позивача, що виразилася у нецензурній лайці у бік працівників поліції, як таку, що спровокована відмовою поліцейського надати посвідчення для ознайомлення, при цьому нестримання емоцій з боку працівника поліції у відповідь на емоційну поведінку позивача, за яку поліцейський був притягнутий до дисциплінарної відповідальності, не визнається спровокованою поведінкою позивача, факт притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності не визнається судом навіть частково справедливою сатисфакцією. Застосування різного підходу до аналізу поведінки позивача та працівника поліції в одній і тій самій ситуації, при наявності рівних прав обох сторін на повагу до честі та гідності, несуть ознаки дискримінації. Саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою.
Зазначило, що не доведено, що звернення до лікаря-психіатра, датоване 11.12.2024 в медичній картці позивача, має прямий зв`язок із подіями, що відбулися 09.12.2024, адже текстом запису в медичній картці позивача зафіксована лише скарга, яка є типовою при відповідних діагнозах, але не вказано, що це звернення стало причиною подій, що відбувалися 09.12.2025. Крім того, сам позивач стверджує, що перебував під наглядом лікаря-психіатра з 25.11.2024, тобто візити до відповідного лікаря спеціаліста були для нього типові у даній ситуації, чого не врахував суд першої інстанції.
Посилалось на те, що судом безпідставно взято до уваги надану позивачем довідку-виписку з медичної карти № 607380 про проведену операцію, яка згідно з анамнезом була плановою, позаяк, підставами проведення такої операції зі слів самого позивача була травма, отримана ним 11 місяців тому.
Вважало, що розмір моральної шкоди не відповідає вимогам розумності та співмірності.

28.11.2025 за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_1 через свого представника подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. 
04.12.2025 за допомогою системи «Електронний суд» Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області подало додаткові пояснення у справі, в яких виклав доводи апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області необхідно задовольнити частково.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 09.12.2024 інспектором ВРПП Новомосковського РВП ГУНП в Дніпропетровській області Романішвілі З.Д. складено стосовно ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД № 349541 від 09 грудня 2024 року за ст. 173 КУпАП. 
Згідно фабули протоколу про адміністративне правопорушення: 09.12.2024 року о 16 год. 10 хв. в м. Самар, Новомосковського р-н, Дніпропетровської області, вул. Українська №7 «б», гр. ОСОБА_1 , знаходячись в громадському місці, виражався нецензурною лайкою, погрожував поліцейським фізичною розправою, був неодноразово попереджений, що за це є адміністративна відповідальність, але продовжував порушувати громадський порядок та спокій громадян, чим вчинив правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП (а.с.12). 
Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2025 року у справі №183/12614/24 ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173 КУпАП. На підставі статті 22 КУпАП звільнено ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173 КУпАП у зв`язку з малозначністю вчиненого правопорушення і обмежено усним зауваженням, провадження у справі закрито.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 березня 2025 року у справі №183/12614/24 апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволено, постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2025 року – скасовано, прийнято нову постанову, провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП щодо ОСОБА_1 закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
У вказаному судовому рішенні встановлено, що складений протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 не відповідає вимогам ст.256 КУпАП, оскільки викладена суть адміністративного правопорушення не відповідає обставинам, зазначеним на відеозаписі місця події. Зазначені порушення є підставою для скасування постанови суду першої інстанції.
Приймаючи відповідно до ст. 294 КУпАП нову постанову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що як вбачається із відеозапису місця події, під час спілкування з ОСОБА_1 працівники поліції на законну вимогу не пред`явили службове посвідчення, що є порушенням п. 1,2 ч. 1 та ч. 3 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», та щодо яких в подальшому згідно із Наказом Національної поліції України ГУНП в Дніпропетровській області 14к від 03.01.2025 року було застосоване дисциплінарне стягнення. 
Ненормативна лексика та реакція ОСОБА_1 були спровоковані діями працівників поліції, які спочатку на законну вимогу не надали службове посвідчення, а в подальшому поліцейський на повідомлення ОСОБА_1 про те, що він є особою з інвалідністю, вжив висловлювання щодо ОСОБА_1 , яке принижує його гідність як особи з інвалідністю та військовослужбовця, застосувавши в подальшому кайданки без обґрунтування законних підстав. Таким чином, нецензурні висловлювання ОСОБА_1 були спровоковані неправомірними діями працівників поліції, а тому дії ОСОБА_1 не свідчать про мету порушення громадського порядку та спокою громадян, тому відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП (а.с.12 зворот-13). 
Відповідно до довідки КНП «НЦМЛ» НМР» №172 від 10.12.2024, ОСОБА_1 перебуває під наглядом лікаря-психіатра з 25.11.2024 року (а.с.16).
Довідкою від 15.08.2023 за № 9315 підтверджуєтеся, що ОСОБА_1 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, був неодноразово нагороджений за активний захист Вітчизни (а.с.13 зворот). 
З виписки із медичної карти (стаціонарного) хворого від 17.02.2023 року №251/2023 вбачається, що ОСОБА_1 перебував на лікуванні з 07.01.2023 по 17.02.2023 з діагнозом розлад адаптації, змішане порушення емоцій та поведінки, стан субкомпенсації (F 43.25) (а.с.19).
31.07.2023 ОСОБА_1 отримав множинні вогнепальні поранення правого передпліччя з відкритим переломом ліктьової кістки, лівої кисті з наскрізним дефектом м`яких тканин, відчленування II та III п`ясної кістки з травматичною ампутацією II та III п., пахової ділянки зліва, стегна, гомілки та стопи лівої нижньої кінцівки з відкритим переломом лівої стегнової кістки та травматичною ампутацією I-II п., через що Військово-лікарська комісія встановила непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку, що підтверджується довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 06.10.2023 року та свідоцтвом про хворобу №23979с від 26.09.2024 (а.с.20 зворот -22).
Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №099184 та пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 є особою з інвалідністю I-Б групи з 27.11.2024 (а.с.23).
11.12.2024 ОСОБА_1 звернувся до клінічного психолога зі скаргами на підвищений рівень тривоги, імпульсивності, емоційних спалахів та негативний психоемоційний стан (а.с.24). 
З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 12.12.2024 внесено до реєстру кримінальне провадження № 42024042110000068 за ч.2 ст.365 КК України (а.с.25).
16.12.2024 ОСОБА_1 проведено операцію відділенням мікрохірургії та реконструктивно відновлювальної хірургії верхньої кінцівки ДУ «ІТО НАМН України», що підтверджується Довідкою-випискою з історії хвороби стаціонарного хворого №607380 (а.с.24 зворот).
Наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 03 січня 2025 року № 14-к за порушення службової дисципліни, недотримання вимог пунктів 1,2,3 ч.1 та ч.3 ст.18, ч. 6 ст. 45 Закону України «Про Національну поліцію», порушення пункту 7 ч.3 ст.1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 № 2337-VІІІ, порушення пункту 5 розділу II Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України від 18.12.2018 № 1026, пунктів 2, 10 розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС від 07.11.2015 № 1395, ч. 1 ст. 283 КУпАП та пункту 2.24 розділу П посадових інструкцій від 07.10.2024 № 4319, що виразилося у не пред`явленні на вимогу особи службове посвідчення, надавши можливість ознайомитися з викладеною в ньому інформацією, у не включенні портативного відеореєстратора з моменту початку виконання службових обов`язків 09.12.2024, зокрема під час зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_2 , а також його вимикання під час доставляння ОСОБА_3 та оформлення адміністративних матеріалів відносно останнього, у не повному та всебічному дослідженні всіх обставин справи, що у свою чергу призвело до не винесення постанови по справі про адміністративне правопорушення передбачене частиною 1 статті 121-3 КУпАП відносно ОСОБА_2 , а також у не здійсненні належного контролю за своїми емоціями під час спілкування з ОСОБА_1 , до інспектора відділу реагування патрульної поліції Новомосковського районного відділу поліції ГУНП старшого лейтенанта поліції Романішвілі З.Д. (0169612) застосовано дисциплінарне стягнення у виді суворої догани (а.с.26зворот-28).
За аналогічні обставини ОСОБА_4 (0169612) притягнений до дисциплінарної відповідальності наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 06 березня 2025 року № 436- к у виді попередження про неповну службову відповідність (а.с.42).
На підставі наказу ГУНП від 14 квітня 2025 року № 485 о/с ОСОБА_4 звільнений за пунктом 6 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) частини 1 статті 77 закону України «Про Національну поліцію» з 15 квітня 2025 року (а.с.52).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. 
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Водночас одне і те саме правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
За змістом частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).
Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.
Відповідно до положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її завдання – право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц).
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. 
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів під час здійснення ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).
Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу.
Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі – йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 зазначено, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.
Предметом спору у цій справі є стягнення моральної шкоди, спричиненої працівниками патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 173 КУпАП. 
Відповідно до статті 251 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі. Обов`язок зі збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за це правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; за наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.
У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до такого протоколу, а також викласти мотиви відмови від його підписання.
Під час складення протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюють її права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права.
Велика Палата Верховного Суду також вже досліджувала питання порядку оскарження дій працівників поліції у разі складання протоколу про адміністративне правопорушення та у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 638/3490/18 сформулювала такі висновки.
Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення під час розгляду справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень.
Розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятого за результатами їх розгляду, сукупно з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.
У постанові від 22 січня 2025 року в справі № 335/6977/22 Велика Палата Верховного Суду сформувала висновок, що для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є наявність трьох елементів (умов): неправомірний характер дії (бездіяльності) цього органу (посадових або службових осіб), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Водночас наявність вини посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою умовою такого виду відповідальності. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.
Встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди.
Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення такого протоколу уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення.
У разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу. 
У разі невстановлення під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.
Матеріали справи свідчать про те, що 09 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173 КУпАП.
Постановою від 18 березня 2025 року у справі № 183/12614/24 Дніпровський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив, постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2025 року про визнання винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП, скасував, провадження у справі щодо ОСОБА_1 закрив у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
У зазначеній постанові Дніпровського апеляційного суду від 18 березня 2025 року встановлено неправомірні дії працівників поліції стосовно ОСОБА_1 , а також невідповідність складеного протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону.
Отже, встановивши протиправність дій працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , а також врахувавши закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутності складу такого порушення, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно.
Визначаючи розмір відшкодування, суд першої інстанції вважав за необхідне визначити розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , у сумі 100 000,00 грн.
Проте, колегія суддів зазначає, що позивач не довів належними і достатніми доказами такої глибини моральних страждань, зміни нормального способу життєдіяльності, що знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку із протиправними діями відповідача, які б давали можливість призначити суму відшкодування у розмірі 100 000,00 грн.
Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має керуватися засадами розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач. 
Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» («Rysovskyy v. Ukraine»). 
Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не спричинили вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.
З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.
Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Отже, позивач, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, повинен довести, що внаслідок протиправних дій працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення йому була заподіяна моральна шкода, зазначити, у чому вона проявлялася, а також обґрунтувати розмір її відшкодування.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначав, що внаслідок неправомірних дій працівників поліції йому завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що складання протоколу про адміністративне правопорушення супроводжувалося моральним насиллям, застосуванням сили та приниженням, погіршився психічний та психологічний стан, він змушений звертатися за допомогою до фахівців.
Визначаючи розмір моральної шкоди, колегія суддів враховує характер правопорушення, глибину душевних страждань ОСОБА_1 , тривалість страждань позивача, яка становила 3 місяці та 9 днів (з моменту порушення його прав до моменту їх відновлення), вимоги розумності та справедливості та дійшла висновку, що розмір грошової компенсації за моральну шкоду ОСОБА_1 становить 20 000,00 грн, що буде не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб ОСОБА_1 , і не призведе до його безпідставного збагачення.
Колегія суддів вважає, що ця сума буде достатньою для компенсації негативних наслідків морального характеру.
За таких обставин рішення суду підлягає зміні в частині сум стягнення, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області задоволено частково на 80%, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1553,44 грн необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області – задовольнити частково.
Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 25 липня 2025 року змінити в частині сум стягнення.
Стягнути з держави Україна на користь  ОСОБА_1 20 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Компенсувати Головному управлінню Національної поліції в Дніпропетровській області за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір у розмірі 1553,44 грн за апеляційний розгляд справи.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

О.В. Маміна