справа № 759/276/20 головуючий у суді І інстанції Петренко Н.О.
провадження № 22-ц/824/3565/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

21 січня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , поданими представником ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Войтенко Ю.В., у м. Києві, та ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, постановлену під головуванням судді Петренко Н.О., у м. Києві, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк»звернулося до суду із позовом в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № K2U4AW01170315 від 17 квітня 2007 року в розмірі 21 268, 80 доларів США, що відповідно до службового розпорядження НБУ від 20 грудня 2019 року, за курсом 23,37 грн., складає 497 051,86 грн., яка складається із наступного: 6 800, 04 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 13 167, 36 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1 301, 40 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим, уклала договір від 17 квітня 2007 року. Згідно договору АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 19 463,93 доларів США на термін до 16 квітня 2014 року, а відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом; за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов`язання за вказаним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі встановленому в договорі. У свою чергу, відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов кредитного договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань за вказаним договором у відповідача виникла заборгованість, яка станом на 20 грудня 2019 року становить 72 708,96 доларів США.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
У березні 2025 року приватний виконавець Черток О.Ф. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 до повного виконання зобов`язань згідно виконавчого листа № 759/276/20 від 17 лютого 2023 року Святошинського районного суду м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суми у розмірі 504 507,64 грн.
Подання обґрунтовано тим, що на виконанні у Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Черток Олександр Федорович перебуває виконавче провадження № НОМЕР_6 з примусового виконання виконавчого листа Святошинського районного суду міста Києва № 759/276/20 від 17 лютого 2023 року про стягнення з ОСОБА_1 на АТ КБ «ПриватБанк» боргу у розмірі 504 507,64 грн. На адресу боржника неодноразово скеровано вимоги та виклики приватного виконавця, якими останню зобов`язано виконати рішення суду. Однак, боржник проігнорувала законні вимоги приватного виконавця, жодної інформації про майно, на яке можливо звернути стягнення, відповідно до вимог Закону, для виконання виконавчого документа та пояснень про причини невиконання рішення суду, боржник не надала.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 рокуподання приватного виконавця Черток Олександра Федоровича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника, до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.
В апеляційних скаргах ОСОБА_1  просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовити. Скасувати повністю ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні подання приватного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон боржника ОСОБА_1 .
В обґрунтування доводів апеляційних скарг  ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_3 не сповіщалася за допомогою смс. (позивачем зазначено про відсутність номеру телефону), їй не направлялася повістка про розгляд справи, зважаючи на проведення судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. ЦПК України не визначав «повернення, у зв`язку з закінченням строку зберігання», як належне повідомлення сторони про розгляд справи. Крім того, під час надсилання ухвали суду, позовної заяви, опис вкладення не виконаний, тому зміст та склад відправленого судом листа, невідомий. В межах виконавчого провадження за вказаним рішенням суду, приватним виконавцем здійснювалися виходи до боржника за місцем реєстрації. Приватним виконавцем були зроблені фото, переважно під`їзду, враховуючи відсутність можливості потрапити до нього через наявність домофону. Що у свою чергу, не давало можливості працівнику Укрпошти доставити сповіщення про наявність листа. Суд першої інстанції встановив, що договір був укладений, однак відкинувши необхідність встановлення факту надання коштів. Розрахунок заборгованості вчинений на підставі інформації банку, що не є первинною фінансовою документацією, що підтверджує перерахування коштів Банком. Позивачем не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що відповідачу ОСОБА_1 або на її цілі третім особам перераховані грошові кошти. Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту та користування ним, а отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Наданий розрахунок є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Таким чином, позивачем не доведено належними, достовірними та допустимими доказами обставини того, що на підставі кредитного договору № K2U4AW01170315від 17 квітня 2007 року у відповідача виникла заборгованість перед позивачем. Зазначає, що Приватним виконавцем не доведено факту отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження, що повністю узгоджується з нездійсненням ним виконання судового рішення або не оскарження судового рішення, на виконання якого здійснюється виконавче провадження. ОСОБА_1 постійно заїжджала та виїжджала за кордон, та в час винесення та «теоретичного» надсилання зазначеної постанови, перебувала за кордоном, що підтверджується копією закордонного паспорта боржника та відповіддю Державної прикордонної служби України № НОМЕР_7 від 27 лютого 2025 року. Згідно зазначеної відповіді боржник 21 квітня 2023 року в`їхала до України, тобто у період з 21 жовтня 2022 року по 20 квітня 2023 року була відсутня на території України (ст. 16 закордонного паспорта), а тому перебувати на її території під час прийняття рішення про відкриття виконавчого провадження, отримати процесуальні документи, не могла. Відтак вона не знала про існуюче виконавче провадження до моменту звернення до суду. Висновки про списання мінімальних сум з рахунків людини, яка зазначеними картками користується вкрай рідко, не може слугувати підставою для визнання обізнаності боржника, оскільки розмір сум можна віднести до комісій, плати за підписки тощо. Крім того, офіційне підтвердження про поінформованість про відкрите виконавче провадження є факт отримання постанови. Зазначає, що здійснює підприємницьку діяльності, з доходів якої може здійснювати відрахування на погашення боргу, про який вона дізналася у жовтні 2025 року. Зазначена підприємницька діяльність підтверджує її намір на виконання судового рішення, враховуючи, що остання його не приховує, що заперечує сам факт ухилення. Ухвалою суду зроблено висновки, що приватним виконавцем вжито всіх можливих заходів до виконання рішення суду, зокрема зроблені виходи за місцем проживання боржника, про що складено акти 27.04.2023, 18.11.2024, 26.11.2024, 28.11.2024, 03.12.2024, 11.12.2024, 19.12.2024, 07.01.2025. Однак лише один з зазначених заходів (17.04.2023) був забезпечений свідками, який треба оцінювати критично, зважаючи на місце реєстрації понятого за місцем здійснення приватної діяльності виконавцем. Така поведінка у виконавчому провадженні не узгоджується з наданою приватним виконавцем на обґрунтування подання інформацією Державної прикордонної служби України про виїзд боржника за кордон у період з 22 березня 2023 року по 27 лютого 2025 року та її отримання лише перед подачею подання. Відповідно до інформації з ДРРП, яким обґрунтовувалося подання приватного виконавця, за боржником зареєстровано нерухоме майно - будинок, який розташований в місці відмінній від реєстрації. А тому для перевірки майнового стану боржника, приватний виконавець мав надати доручення про виїзд за місцем розташування майна, яке належить боржнику, в першу чергу. Тому обґрунтування виконавця про вжиття всіх можливих заходів є передчасним, а ухвала суду, яка цими обставинами обґрунтована, без урахування відсутності факту ухилення, є незаконною.
У відзиві на апеляційну скаргу на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 року, АТ КБ «ПриватБанк», вказує, що звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 не надано доказів, що нею здійснені належні дії для виконання рішення суду повністю чи в певній частині. В даному випадку апелянтом не було надано доказів на підтвердження існування виключних обставин, за яких доцільним є скасування тимчасових заходів обмеження у праві виїзду за кордон, а тому підстави для скасування тимчасового обмеження відсутні. Саме по собі посилання ОСОБА_1 на необхідність виїзду за кордон до свого чоловіка, ще не є самодостатньою підставою для того, щоб скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України з огляду на відсутність доказів виконання покладних на неї зобов`язань.
У відзиві на апеляційну скаргу на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 року, приватний виконавець Черток О.Ф, зазначає, що суд першої інстанції не допустив порушення норм процесуального права на які вказує апелянт, повно та всебічно дослідив обставини справи та постановив законну та обґрунтовану ухвалу, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 рокубез змін. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року задовольнити частково, апеляційну скаргу на ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 року задовольнити,виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.
Перелік справ, які може бути розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження, наведено у статті 274 ЦПК України.
Для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб - пункт 1 ч. 4 ст. 19 ЦПК України.
Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (ч. 1 ст. 277 ЦПК України).
Про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу. Якщо суд в ухвалі про відкриття провадження у справі за результатами розгляду відповідного клопотання позивача вирішує розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, суд визначає строк відповідачу для подання заяви із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, який не може бути меншим п`яти днів з дня вручення ухвали. Ухвала про відкриття провадження у справі постановляється з додержанням вимог частини п`ятої статті 128 цього Кодексу (ч.2,4, 5 ст. 187 ЦПК України).
Ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів, крім випадків, якщо позов подано в електронній формі через електронний кабінет (ч.1, 2 ст. 190 ЦПК України).
У строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати: 1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу, іншим відповідачам, а також третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи також у разі, якщо відзив подано особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його і не навела поважних причин невиконання такого обов`язку (ч.1,2 ст. 191 ЦПК України).
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року відкрито провадження у справі, де зазначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
У рішеннях від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» і від 3 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що національне законодавство містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін про ключові процесуальні дії і дотримання, таким чином, принципу рівності сторін, та зберігання відповідної інформації. Відповідні норми вимагають, щоб у випадку надсилання судових документів поштою вони надсилались рекомендованою кореспонденцією. Більше того, особа, яка вручає документ, має повернути до суду розписку про одержання, а національне законодавство чітко вимагає, щоб таку розписку було долучено до матеріалів справи.
Вирішуючи справу на підставі наявних у суду даних, суд першої інстанції виходив з того, що учасники справи повідомлялися судом про розгляд справи належним чином, заперечень, пояснень чи інших заяв процесуального характеру на адресу суду не надходило. При цьому, суд першої інстанції не звернув уваги на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, кореспонденція для ОСОБА_1 надсилалась судом першої інстанції на адресу: АДРЕСА_1 . Конверт повернувся до суду із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (т.1. а.с.28-29).
Тобто, доказів отримання відповідачем ОСОБА_1 копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з додатками до неї, матеріали справи не містять і, відповідно, сторона відповідача не мала можливості ознайомитися з доводами позовної заяви і надати суду свої заперечення проти цих доводів.
Таким чином, наявні підстави вважати, що відповідач не була повідомлена про відкриття провадження у справі за її участю, під час розгляду якої ухвалено рішення, яке оскаржується.
За таких обставин, судом апеляційної інстанції встановлено порушення норм процесуального права, що відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення по суті вимог позивача.
Ухвалюючи нове судове рішення у справі, апеляційний суд приходить до висновку, що позов АТ КБ «ПриватБанк» підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.
Судом встановлено, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 17 квітня 2007 року укладено кредитний договір № K2U4AW01170315 (а.с. 8-9).
Відповідно до наданого позивачем розрахунку, у відповідача наявна заборгованість перед позивачем, яка станом на 20 грудня 2019 року становить 72 708, 96 доларів США, яка складається із наступного: 6 800,04 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 13 167,36 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1 301,40 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 51 440,16 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. (а.с. 4-6).
Заперечуючи проти задоволення позову представник відповідача посилався на не обґрунтованість наданого банком розрахунку суми боргу, який не можна вважати достовірним за умови відсутності первинних документів, які б підтверджували видачу кредиту.
Разом з тим, факт отримання кредитних коштів як і факт укладення даного кредитного договору не заперечується стороною відповідача, про що вона повідомила суд апеляційної інстанції в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.
Якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), за правилом статті 610 ЦК України є порушенням зобов`язання.
Згідно із частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Такі кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.
Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (стаття 524 ЦК України).
Загальні положення про виконання грошового зобов`язання закріплені у стаття 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Таким чином, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.
Із наданого банком розрахунку заборгованості, який відповідачем не спростовано, вбачається, що ОСОБА_1 отримала надані банком кредитні кошти, та у період з травня 2007 року по жовтень 2011 року сплачувала заборгованість.
Зазначене свідчить про те, що отримавши кредитні кошти у банку, користуючись ними та погашаючи заборгованість, відповідач визнала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, і зазначені обставини відповідачем не спростовано. 
Доводи апеляційної скарги про недоведеність отримання кредитних коштів є необґрунтованими.
Вказуючи на не обґрунтованість розрахунку заборгованості, відповідач та її представник не надали суду свого розрахунку, який вони вважають обґрунтованим як і не надали суду жодних документів на підтвердження факту повного чи часткового повернення кредиту, наявності платежів на його погашення, які протиправно не враховані банком в розрахунку.
За таких обставин, встановивши, що між сторонами було укладено кредитний договір в іноземній валюті, з погодженими відсотками за користування кредитними коштами, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача тіла кредиту у розмірі 6 800,04 доларів США 04 центи, та 13 167,36 доларів США 36 центів - заборгованість по відсоткам за користування кредитом.
Щодо нарахування та стягнення комісії, апеляційний суд виходить з наступного. 
За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
За змістом статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення між сторонами кредитного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.
Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі
№ 6-1746цс16 висловив правову позицію про те, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а відповідні умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
При цьому Верховний Суд звернув увагу на те, що в такому випадку не має значення вид комісії та згода позичальника на її встановлення.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові 26 травня 2021 року у справі № 522/7637/15-ц.
Оскільки позивач не зазначив, які саме послуги за нараховану комісію надавались відповідачу, нарахована комісія в розмірі 1 301,40 доларів США не підлягає стягненню.
Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У зв`язку з тим, що відповідач не була належно повідомлена про розгляд справи,що є обов`язковою підставою до скасування рішення (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК), останнє підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті вимог позивача.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк»  сплатило 7 455,78 грн. судового збору, оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (93,88%), а саме у розмірі 6 999,48 грн. (7 455,78*93,88%).
Щодо ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 року.
Постановляючи оскаржувану ухвалу про задоволення подання приватного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що на даний час приватним виконавцем вчинені всі передбачені законом заходи по виконанню рішення суду, яке залишається невиконаним, а тому суд має вжити заходи шляхом встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 до виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва № 759/276/20.
Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Згідно з п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Стаття 19 ЦПК України регламентує, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства.
Відповідно до ч. 3 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 21 268,80 доларів США, що складає 49 7051,86 грн., яка складається із наступного: 6 800,04 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 13 167,36 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1 301,40 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом.
22 березня 2023 року приватним виконавцем Черток О.Ф. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_8.
22 березня 2023 року приватним виконавцем, винесено постанову про арешт майна боржника.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , згідно якої боржнику на праві власності належить домоволодіння загальною площею 49,3 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .
06 квітня 2023 року та 04 червня 2023 року приватним виконавцем до АТ «Універсал Банк» та АТ «Укрсиббанк» направлено платіжні вимоги з метою примусового списання грошових коштів боржника в рахунок погашення боргу.
В рамках виконавчого провадження НОМЕР_6 частково списано з рахунку боржника в АТ «Універсал Банк» та АТ «Укрсиббанк», кошти у розмірі 601,51 грн. та 99,91 грн., які в подальшому були розподілені у відповідності до ЗУ «Про виконавче провадження»
Згідно відповіді Державної міграційної служби про реєстрацію місця проживання боржник зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
27 квітня 2023 року приватним виконавцем здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1 , але провести виконавчі дії не виявилось можливим, оскільки двері квартири ніхто не відчинив, про що складено відповідний акт та залишено вимогу приватного виконавця.
18 листопада 2024 року приватним виконавцем на адресу боржника ( АДРЕСА_1 ) направлено виклик з вимогою з`явитися до приватного виконавця 25 листопада 2024 року, але в назначений день та час боржник до приватного виконавця не з`явилася, пояснення не надала.
26 листопада 2024 року приватним виконавцем на адресу боржника ( АДРЕСА_1 ) направлено виклик з вимогою з`явитися до приватного виконавця 03 грудня 2024 року, але в назначений день та час боржник до приватного виконавця не з`явилася, пояснення не надала.
28 листопада 2024 року приватним виконавцем здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1 , але провести виконавчі дії не виявилось можливим, оскільки двері квартири ніхто не відчинив, про що складено відповідний акт та залишено вимогу приватного виконавця.
03 грудня 2024 року приватним виконавцем на адресу боржника ( АДРЕСА_1 ) направлено виклик з вимогою з`явитися до приватного виконавця 10 грудня 2024 року, але в назначений день та час боржник до приватного виконавця не з`явилася, пояснення не надала.
11 грудня 2024 року приватним виконавцем на адресу боржника ( АДРЕСА_1 ) направлено виклик з вимогою з`явитися до приватного виконавця 18 грудня 2024 року, але в назначений день та час боржник до приватного виконавця не з`явилася, пояснення не надала.
19 грудня 2024 року приватним виконавцем на адресу боржника ( АДРЕСА_1 ) направлено виклик з вимогою з`явитися до приватного виконавця 27 грудня 2024 року, але в назначений день та час боржник до приватного виконавця не з`явилася, пояснення не надала. 
07 січня 2025 року приватним виконавцем на адресу боржника ( АДРЕСА_2 ) направлено вимогу виконавця з метою отримання інформації щодо виконання рішення суду.
Згідно відповіді Державної міграційної служби України на ім`я боржника оформлено паспорт громадянина України № НОМЕР_2 , виданий 21.10.2019 Святошинським відділом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 виданий 08.05.2015, органом видачі - 8099 та паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 виданий 16.12.2019, органом видачі - 8032.
Згідно відповідей Державної фіскальної служби України від 27 лютого 2025 року, ОСОБА_1 , рахунків, як фізична особа-підприємець, відкритих у банківських установах не має.
Згідно відповіді Пенсійного фонду України про фізичних осіб боржників, які отримують пенсії та інформацію про фізичних осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно правовими договорами від 27 лютого 2025 року боржник не працює та пенсію не отримує.
Згідно відповіді МВС від 27 лютого 2025 року автотранспортних засобів за боржником не зареєстровано.
27 лютого 2025 року виконавцем до банківських установ направлено черговий запит на отримання інформації, що становить банківську таємницю.
Згідно наданої відповіді з банківських установ у боржника відкриті рахунки в АТ «Універсал Банк» та АТ «Укрсиббанк» на яких відсутні кошти для погашення заборгованості, в інших банках зазначених у запиті відкриті рахунки відсутні.
Згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України боржник у період з 22 березня 2023 року по 27 лютого 2025 року неодноразово виїжджала за кордон.
Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані права не можуть бути об`єктом жодних обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому пакті.
Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.
Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.
Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.
Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином. У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише стільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78-82).
Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).
Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.
Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии», §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймі, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).
Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...».
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин (правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 331/8536/17-ц, провадження № 61-6899св19).
За змістом п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон є ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.
Ухиленням від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням суду, що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, є будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли у нього є всі реальні можливості виконати цей обов`язок (наприклад, наявність майна, грошових коштів, тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо). Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положення ч. 3 ст. 12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.
У зв`язку з цим, з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що така обов`язкова умова для застосування тимчасових обмежень для виїзду за кордон, як ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, в розумінні ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і виїзду в Україну громадян України», матеріалами справи не підтверджується, оскільки, як встановлено судом апеляційної інстанції ОСОБА_1 не була повідомлена про відкриття провадження у справі за її участю та відповідно не могла бути обізнана про ухвалене рішення суду.
Матеріали справи не містять доказів обізнаності відповідача ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження та отримання останньою постанови про відкриття виконавчого провадження. 
Враховуючи наведені норми права та встановлені обставини, апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність підстав для застосування до боржниці ОСОБА_1 такого виключного заходу виконання рішень, як тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без наявності всіх обов`язкових умов для вжиття таких заходів.
Висновки суду першої інстанції в частині наявності підстав до заборони боржнику виїзду за межі України у зв`язку з ухиленням від виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, зроблені з порушенням норм процесуального права, що у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою до скасування ухвали із прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволення подання.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з приватного виконавця Черток О.Ф. на користь боржника ОСОБА_1 судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 605,60 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», місце знаходження: м. Київ, вул. Грушевського 1-д, ідентифікаційний код 143 60570 заборгованість за кредитним договором № K2U4AW01170315 від 17 квітня 2007 року в розмірі 19 967,40 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот шістдесят сім) доларів США 40 центів, що за курсом 23,37 відповідно до службового розпорядження НБУ від 20 грудня 2019 року складає 466 638,13 (чотириста шістдесят шість тисяч шістсот тридцять вісім) гривень 13 копійок, яка складається із наступного: 6 800,04 (шість тисяч вісімсот) доларів США 04 центи - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 13 167,36 (тринадцять тисяч сто шістдесят сім) доларів США 36 центів - заборгованість по відсоткам за користування кредитом та судовий збір у розмірі 6 999,48 (шість тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 48 копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 року задовольнити.
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні подання приватного виконавця Черток Олександра Федоровича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника, до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
Стягнути з приватного виконавця Черток Олександра Федоровича, місце знаходження: м. Київ, вул. Фрометівська,2, ідентифікаційний номер НОМЕР_5 на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 судовий збір у розмірі 605,60 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Повне судове рішення складено 22 січня 2026 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.