ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року 
м. Київ

справа № 760/18319/20
провадження № 61-2552св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Грушки Володимира Ігоровича на постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2025 року в складі колегії суддів Левенця Б. Б., Борисової О. В., Ратнікової В. М. та касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року в складі судді Українця В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2025 року в складі колегії суддів Левенця Б. Б., Борисової О. В., Ратнікової В. М.

усправі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, на обґрунтування якого зазначав, що 23 грудня 2016 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів на суму 2 102 880,00 грн. 23 грудня 2016 року між ними був укладений додатковий договір до договору позики, що передбачав відповідний розмір процентів за користування позикою та майнову відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за договором позики.
Вказував, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року, стягнуто з ОСОБА_2 на його користь за період з 03 січня 2017 року до 20 липня 2018 року грошові кошти за договором позики та додатковим договором у розмірі 6 137 844,09 грн.
За умовами пункту 3.1 додаткового договору до договору позики він має право на отримання від відповідача процентів, що складають 5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Положеннями пунктів 7.3, 7.4, та 7.6 додаткового договору до договору позики встановлено додаткову відповідальність відповідача за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за договором позики, а саме у вигляді пені в розмірі 3 % за кожен день прострочення від суми несплаченого в строк платежу, штрафу в розмірі 50 % від суми фактичного залишку позики на дату прийняття позикодавцем рішення про стягнення простроченої заборгованості в примусовому порядку, а також стягнення встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми.
Враховуючи вказане, позивач просив суд стягнути з відповідача:
- 2 630 616,46 грн - борг за процентами за користування позикою за договором позики та додатковим договором від 23 грудня 2016 року за період з 21 липня 2018 року до 20 серпня 2020 року;
- 4 962 796,80 грн - пеня за невиконання зобов`язань за договором позики та додатковим договором на суму нарахованих процентів за період з 23 березня 2017 року до 23 березня 2018 року;
- 1 051 440,00 грн - штраф від фактичного залишку суми позики внаслідок невиконання зобов`язання за договором позики та додатковим договором до нього за період з дати настання строку виконання зобов`язання 23 березня 2017 року до дати пред`явлення позову до суду;
- 288 916,56 грн - сума встановленого індексу інфляції за несвоєчасне повернення суми позики за період з червня 2018 року до серпня 2020 року;
- 131 906,11 грн - 3 % річних від простроченої суми позики за період з 21 липня 2018 року до 20 серпня 2020 року (а. с. 1-7).
У листопаді 2021 року позивач подав до суду заяву про зміну підстав позову, в якій просив стягнути з відповідача борг за процентами за користування позикою та пеню на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, враховуючи те, що відповідно до пункту 3.6 додаткового договору до договору позики прострочення сплати позики та/або процентів за користування позики (згідно із графіком розрахунків) не зупиняє нарахування процентів, як протягом строку надання позики, визначеного пунктом 2.1 цього договору, так й після закінчення цього строку протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами (а. с. 56-59).
Також у листопаді 2021 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог та просив стягнути з відповідача заборгованість, яка станом на 01 листопада 2021 року складається з:
- 4 137 925,16 грн - борг за процентами на підставі частини другої статті 625 ЦК України (пункт 3.1 додаткового договору до договору позики);
- 1 051 440,00 грн - штраф у розмірі 50 % від фактичного залишку суми позики (пункт 7.4 додаткового договору до договору позики);
- 4 962 796,80 грн - пеня за невиконання зобов`язань за договором позики та додатковим договором (пункт 3.1 додаткового договору до договору позики);
- 523 617,12 грн - інфляційні втрати (а. с. 62-63).
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 листопада 2021 року прийнято відмову позивача від позову в частині вимоги про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми позики за період з 21 липня 2018 року до 20 серпня 2020 року в розмірі 131 906,11 грн, закрито провадження в частині цієї вимоги (а. с. 78).
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
27 червня 2023 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва позов  ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з   ОСОБА_2 на користь   ОСОБА_1  борг за процентами в розмірі 4 137 925,16 грн, штраф у розмірі 1 051 440,00 грн, пеню в розмірі  4137 925,16 грн, інфляційні втрати в розмірі 523 617,12 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
30 січня 2025 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за процентами в розмірі 4 137 925,16 грн, пені в розмірі 4 137 925,16 грн, інфляційних втрат у розмірі 523 617,12 грн та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 штрафу в розмірі 1 051 440,00 грн залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Апеляційний суд керувався тим, що за положеннями пункту 3.1 позикодавець має право на одержання від позичальника процентів, що становить 5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням дня отримання грошей та включаючи дату їх повернення. Тобто вказаний розмір процентів визначений в розділі 3 додаткового договору до договору позики від 23 грудня 2016 року «Плата за користування позикою та механізм розрахунків» та визначається договором інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожні 30 днів позики, а вказані проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням дня отримання грошей та включаючи дату їх повернення), а не інший розмір процентів річних, як це передбачено частиною другою статті 625 ЦК України. Стягнувши заборгованість за процентами за користування кредитом згідно із пунктом 3.1 додаткового договору до договору позики від 23 грудня 2016 року, суд першої інстанції не звернув уваги, що після закінчення строку надання позики (23 березня 2017 року) підстави для нарахування процентів за користування позикою після 23 березня 2017 року відсутні.
Щодо пені суд вказав, що за пунктом 7.3 додаткового договору до договору позики у разі своєчасного ненадходження (прострочення) повністю або частково планового платежу, встановленого графіком розрахунків, позикодавець нараховує, а позичальник зобов`язується сплатити пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення від суми несплаченого в строк платежу. Заявлені позивачем вимоги про стягнення 4 962 796,80 грн пені за невиконання зобов`язань за договором позики та додатковим договором нарахованих позивачем на суму несплачених відповідачем процентів за період з 23 березня 2017 року до 23 березня 2018 року, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання за договором позики та додатковим договором (23 березня 2017 року) в межах одного року (23 березня 2018 року). Судом апеляційної інстанції відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення із відповідача на користь позивача процентів, нарахованих позивачем після 23 березня 2017 року з наведених вище підстав. Суд апеляційної інстанції зауважив, що позивачем заявлено штраф у розмірі 1 051 440,00 грн та пеня - 4 137 925,16 грн за невиконання умов договору позики, що свідчить про подвійний характер заявлених штрафних санкцій за невиконання грошового зобов`язання, що не можна визнати обґрунтованим.
Стосовно штрафу суд указав, що за пунктом 7.4 додаткового договору до договору позики у разі прийняття позикодавцем рішення про стягнення процентів за користування позикою та суми позики в примусовому порядку внаслідок невиконання позичальником зобов`язань, встановлених пунктом 2.3 та 5.1, до позичальника застосовується штраф у розмірі 50 % від суми фактичного залишку позики на дату прийняття позикодавцем рішення про стягнення простроченої заборгованості в примусовому порядку. Розрахунок суми цього штрафу позивачем виконаний виходячи з суми заборгованості 2 102 880,00 грн. Обґрунтованість вищевказаної суми заборгованості за договором позики, невиконання позичальником зобов`язання щодо повернення позики та наявність підстав для стягнення заборгованості підтверджені постановою Верховного Суду від 05 липня 2023 року в справі № 760/28272/17 (провадження № 61-11876св20). Суд першої інстанції обґрунтовано виснував про наявність підстав для стягнення із відповідача на користь позивача 1 051 440,00 грн штрафу в розмірі 50 % від фактичного залишку суми позики на підставі пункту 7.4 додаткового договору до договору позики.
Стосовно інфляційних втрат апеляційний суд зазначив, що норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Ураховуючи отримання позичальником грошових коштів в іноземній валюті та погашення заборгованості за договором позики також у доларах США, висновок суду про застосування до спірних правовідносин частини другої статті 625 ЦК України в частині стягнення інфляційних витрат є помилковим.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
28 лютого 2025 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2025 року, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю; постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.
01 березня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Грушка В. І. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду
від 30 січня 2025 року, в якій просить її скасувати в частині відмови в задоволенні позову про стягнення боргу за процентами в розмірі 4 137 925,16 грн, пені в розмірі 4 137 925,16 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
Доводи касаційної скарги       ОСОБА_3 .
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач скористався правом на судовий захист, постановою Верховного Суду від 05 липня 2023 року в справі № 760/28272/17 на його користь уже стягнуто 2 102 880,00 грн основної суми боргу та 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 78 469,11 грн, тому подальше нарахування штрафу у розмірі 50 % від суми, яка визначена судом до стягнення, суперечить вимогам законодавства. Пеня і штраф нараховані позивачем після настання строку повернення позики. Суди не врахували правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 23 липня 2020 року в справі № 754/16773/17. 
13 березня 2020 року ОСОБА_1 у позасудовому порядку зареєстрував за собою право власності на квартиру, яка була предметом іпотеки, тобто задовольнив свої вимоги за договором позики шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Апеляційний суд не дослідив такі доводи апеляційної скарг та не мотивував їх відхилення. 
Доводи касаційної скарги  ОСОБА_1 .
Касаційна скарга мотивована тим, що він просив стягнути борг за процентами саме за частиною другою статті 625 ЦК України та обрахував їх розмір відповідно до пункту 3.1 додаткового договору до позики. Суд помилково ототожнив поняття «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами» та «проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами». 
Суд не врахував правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 910/1238/17, в постановах Верховного Суду від 05 березня 2019 року в справі № 5017/1987/2012,  від 02 квітня 2019 року в справі № 917/194/18, щодо тлумачення понять «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами» та «проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами»; про можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення різних зобов`язань. 
Позиція інших учасників справи
Відзив на касаційні скарги не надходив. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
23 грудня 2016 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, за умовами якого останній позичив (взяв у борг) у позикодавця грошові кошти в розмірі 2 102 880,00 грн, що на день укладення цього договору за курсом Національного банку України становить еквівалент 80 000,00 дол. США, та зобов`язується повернути позикодавцеві зазначений борг до дванадцятої години ранку 23 березня 2017 року.
Відповідно до пункту 4 вказаного договору у разі несвоєчасного виконання зобов`язання позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві неустойку у розмірі 2 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Позичальник, у разі прострочення ним виконання грошового зобов`язання, на вимогу позикодавця зобов`язаний сплатити суму боргу із урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.
Відповідно до додаткового договору до договору позики від 23 грудня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 2 102 880,00 грн, що еквівалентно 80 000,00 дол. США за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення договору (пункт 1.1).
Позичальник зобов`язується повернути позику готівкою, що еквівалентно 80 000,00 дол. США за офіційним курсом Національного банку України станом на день погашення позики, та сплатити проценти в строк до 23 березня 2017 року (пункт 2.1).
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року в справі № 760/28272/17 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за період з 03 січня 2017 року до 20 липня 2018 року грошові кошти за договором позики та додатковим договором у розмірі 6 137 844,01 грн.
Постановою Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року в справі № 760/28272/17 рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 05 липня 2023 року в справі № 760/28272/17 касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року в частині вирішення позовних вимог щодо ОСОБА_2 змінено, викладено абзац другий резолютивної частини рішення суду першої інстанції в редакції: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 102 880,00 грн на погашення основної суми боргу. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 78 469,11 грн. У іншій частині позовних вимог відмовлено.
Позиція Верховного Суду 
Касаційні провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційних скарг та виснував, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У пункті 7.6 розділу 7 «Відповідальність сторін» додаткового договору до договору позики сторони погодили, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. 
Наслідки прострочення позикового зобов`язання (коли боржник повинен повернути грошові кошти, але неправомірно не робить цього) врегульовані частиною першою статті 1050 ЦК України, однак не обмежуються й не поглинаються сплатою боржником сум за статтею 625 ЦК України. 
Відповідно до статті 611 ЦК України уразі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частини перша, друга статті 549 ЦК України). 
За пунктом 7.3 додаткового договору до договору позики передбачено, що у разі своєчасного ненадходження (прострочення) повністю або частково планового платежу, встановленого графіком розрахунків, позикодавець нараховує, а позичальник зобов`язується сплатити пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення від суми несплаченого в строк платежу.
Згідно з пунктом 7.4 додаткового договору до договору позики у разі прийняття позикодавцем рішення про стягнення процентів за користування позикою та суми позики в примусовому порядку внаслідок невиконання позичальником зобов`язань, встановлених пунктами 2.3 та 5.1, до позичальника застосовується штраф у розмірі 50 % від суми фактичного залишку позики на дату прийняття позикодавцем рішення про стягнення простроченої заборгованості в примусовому порядку. 
За доводами касаційних скарг оспорюється правомірність нарахування штрафу в розмірі 1 051 440,00 грн й 3 % річних у розмірі 4 137 925,16 грн, а також відмови в стягненні пені в розмірі 4 962 796,80 грн. Однак обґрунтованість зазначених позовних вимог взаємозалежна від дійсності вимог кредитора після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року в справі № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон про іпотеку) іпотека- вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно із статтею 7 Закону про іпотеку за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.
Відповідно до статті 33 Закону про іпотеку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно із статтею 37 Закону про іпотеку іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.
Частина четверта статті 591 ЦК України містить загальне правило, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Водночас частина четверта статті 36 Закону про іпотеку встановлює спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню. 
У статті 36 Закону про іпотеку зазначено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником-фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація права власності (спеціального майнового права) на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням: за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність (набуття спеціального майнового права) іпотекодержателем).
Норма права, яка міститься в зазначеній частині Закону, передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено. 
Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).
У той же час, виходячи з розуміння зобов`язання як правовідношення, у якому боржнику належить юридичний обов`язок вчинити певну дію на користь кредитора (або ж утриматися від її вчинення), а також і право кредитора вимагати від боржника виконання такого обов`язку, відсутність кореспондуючого праву обов`язку призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього зобов`язання в цілому, тобто до припинення зобов`язання з підстав, визначених законом.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 лютого 2022 року в справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21) зазначила про те, що позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора. Допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, законодавець тим встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. 
У випадку забезпечення виконання основного зобов`язання декількома способами чи їх сукупністю (зокрема, іпотекою, заставою рухомого майна, майнових права, порукою) основне зобов`язання не припиняється у разі, якщо реалізація іпотекодержателем своїх прав на звернення стягнення на предмет іпотеки не потягла повного задоволення його вимог. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 січня 2022 року в справі № 910/17048/17 (провадження № 12-85гс20) й підтвердила його в постанові від 16 листопада 2022 року в справі № 910/6355/20 (провадження № 12-41гс21). 
Частина третя статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. 
Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону про іпотеку, так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки. Якщо такого відступу від положень цивільного законодавства не було здійснено за договором, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки.
Відповідач у апеляційній скарзі посилався на те, що 07 серпня 2023 року йому стало відомо про те, що відповідно до інформаційної довідки від 07 серпня 2023 року № 341859887 «Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна» ОСОБА_1 13 березня 2020 року набув право власності на чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка була предметом іпотеки за договором від 23 грудня 2016 року, що забезпечував виконання зобов`язань за договором позики від 23 грудня 2016 року (а. с. 163-164). 
Відповідач зазначав, що  ОСОБА_1 про свої наміри та сам факт задоволення вимог за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки ні позичальника, ні майнового поручителя ОСОБА_4 , а також суди не повідомляв. Відповідачу про це стало відомо тільки 07 серпня 2023 року з отриманої з Державного реєстру речових прав інформації.
Апеляційний суд не дослідив такі доводи апеляційної скарги та взагалі не мотивував їх відхилення. 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з: а) короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції; б) короткого змісту вимог апеляційної скарги; в) узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;  г) узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи.
Верховний Суд зазначає, що у цивільному судочинстві обов`язки із забезпечення змагальності процесу мають не лише сторони, а й суд, який повинен такий стандарт (принцип) судочинства забезпечити, зокрема, перевіривши доводи апеляційної скарги та обґрунтувавши мотиви їх відхилення чи прийняття, оскільки в іншому випадку судове рішення не буде відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року щодо справедливого судового розгляду у контексті умотивованості судового рішення.
Апеляційний суд не з`ясував, чи відбулося задоволення вимог позикодавця ОСОБА_1 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку у 2020 році, чи забезпечено виконання основного зобов`язання декількома способами (їх сукупністю) та чи має позивач право на стягнення штрафу, 3 % річних та пені за прострочення виконання грошового зобов`язання, які заявлено у цьому позові. 
Встановлення цих обставин має вирішальне значення для вирішення справи, адже за підтвердження звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, правові підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором, яка залишилася після реалізації предмета іпотеки, відсутні, такі вимоги є недійсними. 
За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до передчасних висновків суду, що в силу положень статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Інші доводи касаційних скарг взаємозалежні від встановлення обставин щодо дійсності вимог кредитора після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, тому Верховним Судом не досліджуються й підлягають врахування апеляційним судом за нового розгляду справи. 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, збирати та надавати правову оцінку новим доказам у справі, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому, оскільки порушення норм процесуального права допущено апеляційним судом, справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Щодо розподілу судових витрат

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141, 142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення в справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731 /16-ц (провадження № 61-39028сво18)).

Отже, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги розподіл судових витрат має здійснюватися тим судом, який ухвалить остаточне рішення в справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 389, 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Грушки Володимира Ігоровича та ОСОБА_2 задовольнити частково. 
Постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2025 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська