Справа № 646/4587/25 
Провадження № 1-кп/646/713/2026 
В И Р О К 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2026 року м.Харків 

Основ`янський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судових засідань: ОСОБА_2 ,
прокурора : ОСОБА_3 ,
захисника : ОСОБА_4 ,
обвинуваченого : ОСОБА_5 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові обвинувальний акт у кримінальному провадженні №62025170020003537 від 13.03.2025 за обвинуваченням відносно:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Урожайне, Советського р-ну, Кримської АР, громадянина України, з середньою освітою, раніше не судимого, неодруженого, військовослужбовця військової служби за мобілізацією, який перебуває на посаді номера обслуги 2 механізованого відділення 1 механізованого взводу 7 механізованої роти НОМЕР_1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 , у військовому званні «солдат», зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , 
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з вимогами ст.ст. 20, 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №152 від 27.05.2024 зарахований до списків особового складу частини та на всі види забезпечення, а на котлове забезпечення з 28.05.2024. також з 27.05.2024 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 2730 гривень на місяць, шпк «солдат», ВОС – 100672А. 
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №187 від 30.06.2024 солдат ОСОБА_5 , що 30 червня 2024 року самовільно залишив військову частину, з 30 червня 2024 року призупинено виплату грошового забезпечення, виключено із всіх видів забезпечення, а з котлового забезпечення з 01 липня 2024 року. Виключено із сил та засобів, які залучені до здійснення заходів із забезпечення національно безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №294 від 11.10.2024 солдат ОСОБА_5 вважається таким, що 11 жовтня прибув до військової частини. З 11 жовтня 2024 року відновити виплату грошового забезпечення, зарахувати на всі види забезпечення, а на котлове забезпечення з 12 жовтня 2024 року. Солдата ОСОБА_5 призначено наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) №141-РС від 11.10.2024 на посаду командира 3 кулеметного відділення кулеметного взводу 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 , вважати таким, що з 11.10.2024 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 3170 гривень на місяць, шпк «молодший сержант», ВОС – 101182А. 
Відповідно до ст.ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», останній вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу за мобілізацію в особливий період.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною радою України, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, який продовжено до теперішнього часу. 
Відповідно до вимог ст.ст.17, 65 Конституції України, ст.ст.1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст.ст.11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1, 2, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України солдат ОСОБА_5 під час проходження військової служби повинен свято та непорушно дотримуватись Конституції України і законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, забезпечувати недоторканність державного кордону та охорону суверенних прав України, не допускати негідних вчинків та стримувати від них інших, про все, що сталося з ним і стосується виконання службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження зобов`язана доповідати безпосередньому начальникові.
Крім цього, згідно вищевказаних положень нормативно-правових актів, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. 
Відповідно до статей 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).
Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Однак, солдат ОСОБА_5 під час проходження військової служби, перебуваючи на посаді номера обслуги 2 механізованого відділення 1 механізованого взводу 7 механізованої роти 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 , без відповідного дозволу командування та поважних на те причин 30.06.2024 року самовільно залишив місце тимчасового розташування підрозділу в АДРЕСА_2 , та у подальшому, під час незаконної відсутності у військовій частині НОМЕР_2 обов`язків військової служби не виконував, тим самим став на злочинний шлях, та, діючи умисно, в умовах воєнного стану, без дозволу командування та за відсутності поважних причин, незаконно залишив місце розташування підрозділу. Після чого 11.10.2024 повернувся до місця несення служби.
Так, реалізуючи свій злочинний намір, солдат ОСОБА_5 , діючи у порушення вищевказаних нормативно-правових актів, з прямим умислом, а саме – усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, та за відсутності законних підстав, в умовах воєнного стану, не одержавши дозволу відповідних командирів і начальників, за відсутності поважних причин, 30.06.2024 року самовільно залишив місце тимчасового розташування підрозділу в АДРЕСА_2 . Після чого 11.10.2024 повернувся до місця несення служби.
Дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч.5 ст. 407 КК України, а саме: самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
Прокурор у судовому засіданні зазначив про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, зібраними матеріалами справи, необхідність призначення останньому мінімального покарання в межах санкції вищезазначеної статті КК України, наголосив на обставинах, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме: щире каяття, визнання вини та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, просив їх врахувати. Крім того, прокурор просив залишити обвинуваченому до набрання вироком законної сили, запобіжний захід у виді тримання під вартою.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою провину у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, як вони викладені в обвинувальному акті, визнав, щиро розкаявся у вчиненому, засуджує свої дії та шкодує про їх вчинення.
Захисник ОСОБА_4 у судовому засіданні просив прийняти до уваги обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відсутність судимостей, визнання вини, а також відомості, що характеризують особу, у зв`язку з чим просив призначити ОСОБА_5 мінімально можливе покарання за ч. 5 ст. 407 КК України.
Враховуючи те, що ОСОБА_5 визнав себе винним повністю і не оспорює викладені в обвинувальному акті обставини скоєного кримінального правопорушення, правильно розуміє зміст цих обставин, не наполягає на дослідженні інших доказів по кримінальному провадженню, немає сумніву в добровільності та істинності позиції обвинуваченого, суд, за згодою учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин у справі, які ніким не оспорюються, обмежившись показаннями обвинуваченого і дослідженням матеріалів кримінального провадження в частині даних, що характеризують його особу. Суд роз`яснив учасникам судового розгляду застосування та наслідки ч. 3 ст. 349 КПК України.
Пояснення ОСОБА_5 є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Суд вважає повністю доведеною винуватість ОСОБА_5 у вчинені кримінального правопорушення в обсязі пред`явленого обвинувачення та кваліфікує дії останнього за ч. 5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Як унормовано п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Згідно з частиною 2 цієї статті особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та запобігання новим кримінальним правопорушенням.
На підставі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права. У рішенні від 16 жовтня 2008 року у справі «Ізмайлов проти Росії» ЄСПЛ окреслив умови, за яких призначене судом покарання може вважатися пропорційним. Для цього воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити для людини особистий надмірний тягар (п. 38).
Суд зазначає, що вчинене ОСОБА_5 правопорушення, відповідно до ст. 12 КК України за ч.5 ст. 407 КК України є – тяжким злочином.
Перевіркою даних про особу обвинуваченого суд встановив, що ОСОБА_5 має середню освіту, не судимий, проходив військову службу за призовом під час мобілізації на посаді номера обслуги 2 механізованого відділення 1 механізованого взводу 7 механізованої роти НОМЕР_1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 .
Обставинами, що пом`якшують покарання, в силу ст. 66 КК України, для обвинуваченого є беззастережне визнання своєї винуватості у вчиненні злочину, передбаченому ч. 5 ст. 407 КК України; щире каяття; активне сприяння розкриттю злочину та розгляду кримінального провадження судом.
Обставин, що обтяжують покарання, в силу ст. 67 КК України, для обвинуваченого судом не встановлено.
З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, приходячи при цьому до переконання, що його виправлення, в силу тяжкості і обставин вчиненого, з урахуванням даних щодо особи, його ставлення до скоєного, не можливо без ізоляції від суспільства, і вважаючи, що саме таке покарання буде найбільш відповідати принципам та цілям його призначення і буде необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.
Враховуючи принцип індивідуалізації покарання, саме таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.
Суд також враховує позиції Верховного Суду, викладені в постановах у справі №750/2773/22 (провадження №51-3061км22) від 22.12.2022 та у справі №726/78/23, (провадження №51-1772км23) від 11.07.2023, з яких вбачається, що кримінальні правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби свідчать про підвищену суспільну небезпечність, оскільки можуть призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим, а тому застосування іншого покарання ніж позбавлення волі, не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, а навпаки створить у таких осіб впевненість у безкарності за вчинення таких дій.
У ході досудового розслідування відносно ОСОБА_5 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який продовжувався в ході розгляду в суді даного кримінального провадження, а тому з метою досягнення дієвості цього кримінального провадження, суд вважає за доцільне запобіжний захід, застосований до обвинуваченого, - тримання під вартою, залишити до набрання вироком законної сили.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_5 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 04.12.2025 р. по день набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.
Судові витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.
Керуючись ст. ст. 349, 368, 370, 374 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
Визнати винним ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчинені кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
Запобіжний захід щодо  ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , до набрання вироком законної сили залишити незмінним - тримання під вартою.
Початок строку відбування покарання  ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Зарахувати  ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , в строк відбування покарання в порядку ч.5 ст. 72 КК України строк попереднього ув`язнення у період з 04 грудня 2025 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Прокурору та обвинуваченому копію вироку вручити негайно після його проголошення, учасникам судового провадження, які не були присутні під час проголошення вироку суду - направити його копію.
Вирок може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Основ`янський районний суд міста Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення, а ОСОБА_5 - з моменту вручення йому копії вироку в той же строк.
Вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано не доцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. В іншому разі вирок набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційного суду, якщо його не буде скасовано.
Суддя ОСОБА_1