ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 січня 2026 р. 	Справа № 440/13923/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.11.2025 року (ухвалене суддею Алєксєєва Н.Ю.) в справі № 440/13923/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради, у якому просила: визнати протиправним дії Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області щодо відмови у встановленні ОСОБА_1 статусу особи відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та видачі їй посвідчення встановленого зразка; зобов`язати Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області встановити ОСОБА_1 статус члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видати їй посвідчення встановленого зразка.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.11.2025 р. адміністративний позов задоволено. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Відповідач вважає, що відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивачці необхідно було надати постанову військово-лікарської комісії, що встановлює причинний зв`язок захворювання, яке призвело до смерті військовослужбовця з захистом Батьківщини. Оскільки вищевказаних документів позивачка не надала, то право на встановлення статусу «члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни” та отримання відповідного посвідчення у неї відсутнє.
Позивачка подала до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судовим розглядом встановлено, що позивачка була дружиною померлого ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 23.08.1975 р.
ОСОБА_2 за життя було встановлено ІІ групу інвалідності, а також надано право на пільги та переваги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджено копією посвідчення серії НОМЕР_2 , виданому 06.07.2011 р.
ОСОБА_2 мав статус особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_3 від 13.0.2011 р.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 .
Позивачка звернулася до Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Лубенської міської ради із заявою про встановлення їй статусу та видачу посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни.
Листом від 31.07.2025 р. №03-2/2965 Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Лубенської міської ради повідомило ОСОБА_1 , що статус згідно абз. 1 п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус, ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» надається у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, партизана, підпільника, учасника бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 Закону, внаслідок: поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків); захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті; захворювання, одержаного в період проходження військової служби під час воєнних дій та конфліктів; захворювання, одержаного в період проходження військової служби на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів. Визначення причинного зв`язку захворювання (поранення, контузії, каліцтва, травм) що призвели до смерті військовослужбовця (колишнього військовослужбовця), проводиться штатними військово-лікарськими комісіями, як це передбачено Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 р. № 402.
Одночасно повідомлено, що позивач, як дружина померлого Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській AEC 1 категорії має право на статус дружина померлого учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до норм Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" передбачено ряд соціальних гарантій.
Не погодившись з відмовою відповідача у наданні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, позивачка звернулась до суду з цим позовом. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка має право на встановлення їй статусу члена сім`ї померлого ветерана війни з видачею посвідчення “Посвідчення члена сім`ї загиблого”. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав. 
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус ветеранів війни визначається Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII (в подальшому - Закон №3551-XII), який забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Відповідно до ст. 4 Закону №3551-XІІ, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Згідно з п.п. 1, 9 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-XІІ, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами; осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до пункту 6 Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. № 20-рп/2004 за Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав (частина перша статті 4). Розділ II цього Закону визначає поняття і зміст статусу ветеранів війни (учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни) та осіб, на яких поширюється дія його положень. Це колишні військовослужбовці та особи вільнонайманого складу військових формувань, працівники правоохоронних органів, які безпосередньо брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань усіх видів і родів військ діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і в мирний час, виконували інші обов`язки військової служби та тилового забезпечення, пов`язані з необхідністю захисту Батьківщини, у тому числі з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
Пунктом 1 статті 10 Закону №3551-XІІ визначено, що до сімей загиблих (померлих) ветеранів війни належать, зокрема, сім`ї осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів.
Судовим розглядом встановлено, що згідно з витягу з протоколу засідання військово-лікарської комісії Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України по встановленню причинного зв`язку захворювань, (поранень, контузій, травм, каліцтв) від 11.11.20021 р. №498 захворювання та причина смерті ОСОБА_3 , ТАК, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Згідно з довідки МСЕК серії МСЕ № 0175323 від 05.07.2011 р., ОСОБА_3 встановлено ІІ групу інвалідності, та надано право на пільги та переваги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.
Чоловік позивачки ОСОБА_3 був ветераном війни в розумінні ст. 4 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", так як за життя став особою з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Згідно з п. 2 ст. 10 Закону №3551-XІІ, до сімей загиблих (померлих) ветеранів війни належать дружина (чоловік) померлих осіб з інвалідністю внаслідок Другої світової війни, а також дружина (чоловік) померлих учасників війни і бойових дій, партизанів і підпільників, визнаних за життя особами з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге. На дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок війни, учасників бойових дій, партизанів, підпільників і учасників війни, нагороджених орденами і медалями колишнього Союзу РСР за самовіддану працю і бездоганну військову службу, визнаних за життя особами з інвалідністю, чинність цієї статті поширюється незалежно від часу смерті особи з інвалідністю.
Відповідно до п. 7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 р. № 302, членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, зазначеним у статті 10 Закону, та членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, зазначеним у статті 10-1 Закону, за їх бажанням видається посвідчення члена сім`ї загиблого, посвідчення члена сім`ї загиблого Захисника чи Захисниці України відповідно.
Згідно з п. 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, посвідчення учасника війни і відповідні нагрудні знаки, посвідчення члена сім`ї загиблого, посвідчення члена сім`ї загиблого Захисника чи Захисниці України видаються структурними підрозділами районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських, районних у місті (у разі утворення) рад, на які покладено функції з питань ветеранської політики (далі - місцеві структурні підрозділи з питань ветеранської політики) за задекларованим/зареєстрованим місцем проживання (перебування) або адресою фактичного місця проживання (для внутрішньо переміщених осіб) особи.
Враховуючі вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" поширюється також і на членів сім`ї військовослужбовців, які померли внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та одержаного в період проходження військової служби.
Відповідно до абз. 8 п. 1 ст. 10 Закону №3551-XІІ, до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать, зокрема, один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні.
З аналізу вище зазначених правових норм слідує, що для встановлення позивачці статусу дружини померлого член сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни необхідна наявність наступних обставин: наявність у померлого чоловіка статусу, зокрема, інвалід війни; визнання померлого чоловіка за життя інвалідом від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин пов`язаних з проходження військової служби чи участі у бойових діях, які не одружилися вдруге.
Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 28.07.2022 р. в справі № 520/2798/19, яка відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, враховується судом.
Судовим розглядом встановлено, що позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з померлим, ОСОБА_3 , який відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 від 06.07.2011 р. відносився до осіб з інвалідністю внаслідок війни, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачка у відповідності до вимог ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" має право на встановлення її статусу члена сім`ї загиблого ветерана війни, а тому відповідач неправомірно відмовив у задоволенні заяви позивачки про наданні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни.
Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправними дії Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Лубенської міської ради щодо відмови у встановленні ОСОБА_1 статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та видачі посвідчення встановленого зразка та зобов`язання Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Лубенської міської ради прийняти рішення про встановлення ОСОБА_1 статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видати їй посвідчення встановленого зразка.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.11.2025 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.11.2025 в справі № 440/13923/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	Л.В. Любчич   О.А. Спаскін