ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/10257/25 Справа № 225/340/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Малихіна В. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на ухвалу Самарського районного суду міста Дніпра від 05 вересня 2025 року
у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Миргородський відділ державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про відстрочення виконання судового рішення, –

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2025 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з заявою про відстрочення виконання судового рішення, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Миргородський відділ державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Заява обґрунтовувалась тим, що рішенням Самарського районного суду міста Дніпра від 11 лютого 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області, Орган опіки та піклування Ромоданівської сільської ради Полтавської області, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про відібрання малолітньої дитини та передання її матері – задоволено. Рішення набрало законної сили.

З метою виконання судового рішення ним було проведено бесіду із сином ОСОБА_3 та останній категорично відмовляється їхати проживати до матері ОСОБА_2 , пояснюючи свою позицію тим, що остання застосовує до нього неприпустимі методи виховання. 13 березня 2025 року до їх будинку прибули державні виконавці та дитина відмовилась їхати з матір`ю, про що було складено відповідний акт.

На підставі викладеного, заявник просив відстрочити виконання судового рішення про відібрання малолітньої дитини на 30 календарних днів.

Ухвалою Самарського районного суду міста Дніпра від 05 вересня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 – відмовлено.

У поданій 10 вересня 2025 року апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про відстрочення виконання судового рішення.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції безпідставно зробив висновок про те, що заявник не навів виняткових обставин, які б могли слугувати достатньою підставою для відстрочення виконання судового рішення.

Учасники справи своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористалися та відзиву на апеляційну скаргу не подавали.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в Електронному суді.
Апелянт ОСОБА_1 в судове засідання, яке було призначене в режимі відеоконференції, забезпечення проведення якої було доручено Миргородському міськрайонному суду Полтавської області на 23 грудня 2025 року о 12.05 не з”явився, надіслав на адресу апеляційного суду заяву про долучення додаткових письмових доказів. В телефонному режимі сповістив суд про можливість розгляду справи без його присутності.

Представник заінтересованої особи Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання надіслав на адресу апеляційного суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі встановлено, що рішенням Самарського районного суду міста Дніпра від 11 лютого 2025 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 серпня 2025 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області, Орган опіки та піклування Ромоданівської сільської ради Полтавської області, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про відібрання малолітньої дитини та передання її матері – задоволено. Відібрано малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька – ОСОБА_1 , який тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та вирішено передати його матері ОСОБА_2 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Допущено негайне виконання судового рішення в частині відібрання дитини.

Рішення набрало законної сили та на його виконання було видано виконавчий лист № 2/206/199/25 від 24 лютого 2025 року, який перебував на виконанні у Миргородському відділі державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

На виконання постанови про передачу виконавчого провадження начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 17 березня 2025 року виконавче провадження № 77396089 було передано до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Пецяк Л.В. від 19 березня 2025 року прийнято виконавче провадження № 77396089 з примусового виконання виконавчого листа № 2/206/199/25, виданого 24 лютого 2025 року Самарським районним судом міста Дніпра про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька – ОСОБА_1 , який тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та передачу його матері ОСОБА_2 .

Згідно листа начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 02 травня 2025 року № 13109 боржника повідомлено про те, що постановою державного виконавця від 19 березня 2025 року прийнято до виконання виконавче провадження № 77396089. В межах даного виконавчого провадження під час виїзду державного виконавця 13 березня 2025 року за адресою проживання боржника встановлено, що дитина ОСОБА_4 відмовився їхати зі стягувачем ОСОБА_2 , боржник перешкод у виконанні рішення суду не чинив, про що складено відповідний акт державного виконавця. Згідно з заявою стягувача від 08 квітня 2025 року, вона прохає залучити до проведення виконавчих дій дитячого психолога.

Згідно листа начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області від 05 травня 2025 року № 14968/А-1222/15.5 до Управління надійшла службова записка начальника Миргородського ВДВС у Миргородському районі Карпенка Р.В. від 17 березня 2025 року за вих. № 17094 про складність виконання судового рішення.

Згідно листа начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 03 вересня 2025 року № 23654 боржника повідомлено про те, що виїздом державного виконавця Миргородського ВДВС у Миргородському районі 12 серпня 2025 року за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що дитина ОСОБА_4 відмовився йти до матері ОСОБА_2 , про що складено відповідний акт державного виконавця, сторонами виконавчого провадження підписано акт державного виконавця із зауваженнями.

Відмовляючи у задоволенні заяви про відстрочення виконання судового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається заявник не можуть вважатися винятковими для відстрочення виконання судового рішення в розумінні положень статті 435 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною права на суд та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання рішення залишилося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина судового процесу для цілей статті 6 Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, – і за її межами.

Відповідно до частин першої, третьої, четвертої, п`ятої статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), – встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи – тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо).

Системний аналіз зазначених норм законодавства свідчить, що закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для розстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.

Підставою для застосування статей 435 ЦПК України і 33 Закону України «Про виконавче провадження» є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», задоволення заяви про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи із особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду (хвороба боржника або членів його сім`ї, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 5-пр/2013 від 26 червня 2013 року розстрочка (відстрочка) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.

Рішенням Суду у справі «Глоба проти України» № 15729/07 від 05 липня 2012 року суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Законодавство України не містить вичерпного переліку обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення, на підставі яких суд може прийняти рішення про надання відстрочки.

Тобто, перелік обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення у національному законодавстві є нечітким. Обмеження стосовно можливого та допустимого строку відстрочки виконання остаточного рішення у законі відсутнє.

Отже, суд, який прийняв рішення, має широкі дискреційні повноваження щодо підстав та строку для відстрочки виконання рішення, і у кожному конкретному випадку за своїм внутрішнім переконанням оцінює наявні у справі докази і вирішує питання про наявність чи відсутність обставин для вчинення таких процесуальних дій.

З аналізу наведених норм слідує, що відстрочення виконання рішення можливе лише у виключних випадках за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Під час вирішення питання про відстрочення виконання рішення суду обов`язково мають враховуватись також інтереси сторони, на користь якої ухвалене рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із заявою про відстрочку виконання рішення суду, ОСОБА_1 , як на підставу для її задоволення, посилався на ті обставини, що дитина ОСОБА_4  категорично відмовляється їхати проживати до матері ОСОБА_2 , пояснюючи свою позицію тим, що остання застосовує до нього неприпустимі методи виховання.

Разом з тим, наведені доводи, в розумінні статті 435 ЦПК України, не є правовою підставою для відстрочки виконання рішення суду.

Безпідставне та необґрунтоване відстрочення виконання рішення суду буде порушувати законні права та інтереси стягувача та нівелювати сутність рішення суду та мету його ухвалення.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що з часу подання до суду  ОСОБА_1 заяви про відстрочення виконання судового рішення минуло вже більше 30 календарних днів, інших обставин, які ускладнюють виконання судового рішення заявник не наводить, а тому відсутні підстави для відстрочення виконання судового рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відстрочення виконання судового рішення, врахувавши, що достатніх обставин для відстрочення виконання судового рішення заявником у заяві не зазначено, доводи заявника не підтверджені належними та допустимими доказами, та не свідчать про наявність будь-якого виняткового випадку, що обумовлює об`єктивні ускладнення при виконанні судового рішення, чи робить його виконання неможливим.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи, по своїй суті зводяться до незгоди скаржника із висновками суду та ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Ухвалу Самарського районного суду міста Дніпра від 05 вересня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 грудня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.О. Макаров

М.М. Пищида