ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 р. 	Справа № 538/1233/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 р. (постановлену суддею Кукоба О.О.)  по справі № 538/1233/23
за позовом                  ОСОБА_1  
до                 Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України                         
про визнання дій та бездіяльності протиправними, визнання незаконним звільнення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Лохвицького районного суду Полтавської області з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України, в якій просив:   визнати протиправними і незаконними дії відповідача щодо: виключення його, без його згоди, зі списків особового складу, послідуючого незаконного   звільнення без належного проведення розрахунку його вислуги років;     неврахування такої підстав для звільнення, як звільнення у запас (на пенсію за вислугу років); неврахування такої підстав для звільнення, як звільнення у відставку (за станом здоров`я, на пенсію по інвалідності); ненадання йому можливості пройти ВЛК до звільнення з військової служби; ненадання йому можливості отримати одноразову грошову допомогу у разі інвалідності або   часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності;  висування до нього вимоги про подання рапорту на звільнення (позивач просить суд скасувати цей рапорт); незаконного його звільнення з військової служби без проведення повного розрахунку грошового, речового і продовольчого забезпечення, невиплати компенсації за основну та додаткові відпустки, грошової компенсації за піднайом житла;    незаконного його звільнення з військової служби без фактичного здавання справ та посади з поданням відповідного рапорту; незаконного його звільнення з військової служби за його відсутністю у день звільнення у військовій частині за місцем проходження служби;  незаконного його звільнення з військової служби датою, що не відповідає даті наказу про звільнення (заднім числом); визнати протиправним, незаконним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №    35 від 18.02.2020 р.; визнати протиправними і незаконними дії/бездіяльність відповідача щодо: ненадання йому фактичної реалізації права на вибір підстави звільнення; його вчасного ознайомлення та вручення йому належно завірених копій наказів; не оформлення та невидачі йому трудової книжки, затримки видачі військового квітка, затримки направлення його особистої справи до ІНФОРМАЦІЯ_1 , неподання до пенсійного органу матеріалів (документів) для належного введення його пенсійної справи, не оформлення статусу ветерана військової служби, ветерана внутрішніх справ, неприрівняна його до ветеранів праці та ветеранів війни; зобов`язати відповідача: провести нарахування та виплату усіх належних сум його матеріального та грошового забезпечення (рішення суду виконати негайно стосовно виплати “не оскаржуваних” сум); поновити його на військовій служби з наданням відповідного наказу; розпочати службове розслідування за фактом його незаконного звільнення; відстрочити фактичний його вихід до місця служби; визнати його звільнення незаконним, у зв`язку з повідомленням про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення; притягнути відповідача до адміністративної відповідальності за ст. ст.   41, 172-7, 172-9, 172-13, 172-14, 172-15, 172-16, 173-5, 186, 186-7, 188-1, 188-6, 188-18, 212-3, 165-1, 165-3, 165-4 Кодексу України  про адміністративні  правопорушення та до кримінальної відповідальності за ст. 364, ст. 426-1 Кримінального кодексу України.
Ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 26.06.2023 р. адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України, з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень (командування військової частини НОМЕР_2 роботодавця) та притягнення їх до адміністративної відповідальності (п. 1 ч. 1 ст. 20 Кодексу адміністративного судочинства України), яка полягає: у визнанні дій, бездіяльності відповідача протиправними (як наслідок незаконними); у визнанні недійсними певних документів, що стосуються позивача; у скасуванні наказу про звільнення позивача з військової служби, без необхідного висновку Військово-лікарської комісії, без проведення усіх необхідних розрахунків перед звільненням, як наслідок дострокового припинення дії контракту та незаконного звільнення (п. п. 33, 33-1, 233-243,231, 232 Положення 1153/2008); у зобов`язаннях вчинити певні законні дії; у зобов`язаннях не вчиняти заборонені законом дії, бездіяльності; у примусу відповідача поновлення позивача на військовій службі, з метою проведення порядку законного звільнення; у стягненні матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, які позивач недоотримав внаслідок незаконного звільнення; у стягненні матеріальних збитків на правовий захист; у стягненнях штрафних санкцій за  статтями Кодексу України про адміністративні правопорушення  - передано за підсудністю до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Постановою Другого  апеляційного адміністративного  суду від 10.08.2023 р.: апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; ухвалу Лохвицького районного суду Полтавської області від 26.04.2023 р.  скасовано;  справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень (командування військової частини НОМЕР_1 - державного роботодавця) та притягнення їх до адміністративної відповідальності (п. 1 ч. 1 ст. 20 Кодексу адміністративного судочинства України)  направлено до Лохвицького районного суду Полтавської області для продовження розгляду, зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 03.10.2023 р. позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.
          Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2024 р. ухвалу Лохвицького районного суду Полтавської області від 03.10.2023 р. по справі № 538/1233/23 скасовано, справу направлено до Лохвицького районного суду Полтавської області для продовження розгляду справи.
Ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 02.07.2025 р. адміністративну справу № 538/1233/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України передано для розгляду до Полтавського окружного адміністративного суду за підсудністю.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13.08.2025 р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Лохвицького районного суду Полтавської області від 02.07.2025  р. по справі № 538/1233/23 залишено без змін. 
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 р. адміністративну справу № 538/1233/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій та бездіяльності протиправними, визнання незаконним звільнення, зобов`язання вчинити певні дії передано до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції,  позивач  подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 р. та повернути справу для продовження розгляду до Лохвицького районного суду.
Одночасно апелянт не погоджується з ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 19.09.2025 р. про призначення справи № 538/1233/23 до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні) та ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 29.09.2025 р.  про відмову в задоволенні клопотань ОСОБА_1 про розгляд справи колегіально за правилами загального позовного провадження та проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції з приміщення Лохвицького районного суду Полтавської області.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме: вимог Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність  висновків суду обставинам справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України,   апеляційні скарги на ухвалу суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншого суду розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги  підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до  ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Передаючи справу № 538/1233/23 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, суд першої інстанції виходив з того, що спір не підсудний Полтавського окружного адміністративного суду, а його розгляд за правилами територіальної підсудності має здійснюватись окружним адміністративним судом, територіальна юрисдикція якого поширюється на Дніпропетровську область, оскільки зареєстрованим у визначеному законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) як позивача, так і відповідача у цій справі є місто Дніпро Дніпропетровської області, так як, згідно із даних з Єдиного державного демографічного реєстру від 06.10.2025 р. № 1859434, зареєстрованим у визначеному законом порядку, місцем проживання позивача є: АДРЕСА_1 , а позивачем не надано до суду відомостей про реєстрацію місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_2 . 
Суд апеляційної інстанції не  погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Згідно із ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 1   статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до  ч. 1 ст. 25 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом. Якщо така особа не має місця проживання (перебування) в Україні, тоді справу вирішує адміністративний суд за місцезнаходженням відповідача.
Згідно із ч. 2  ст. 25 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі невизначеності цим Кодексом територіальної підсудності адміністративної справи така справа розглядається адміністративним судом за вибором позивача.
Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що підсудність справ за вибором позивача є надана законодавцем особі-позивача можливість обрати місце вирішення адміністративним судом адміністративної справи з приводу оскарження індивідуального акту, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.
          Вибір суду, якому саме територіально підсудна справа, є виключним правом позивача.
Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.03.2024 р. у справі № 990/340/23.
Судовим розглядом встановлено, що позивачем зазначено в якості своєї адреси проживання (перебування): АДРЕСА_2 . Проте, згідно із відомостями Єдиного державного демографічного реєстру, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), що відноситься за територіальною підсудністю до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Позивачем до матеріалів справи надано довідки  з Виконавчого комітету Лохвицької міської ради Полтавської області  № 57 від 01.05.2023 р. та № 37 від 09.05.2025 р. про те, що ОСОБА_1 з 23.01.2025 р.  по 01.05.2023 р. та з 07.05.2025 р. по данний час фактично проживає на території Ригівського старостинського округу Лохвицької міської ОТГ, у будинку матері за адресою: АДРЕСА_3 .
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції  вважає помилковим висновок суду першої інстанції про передачу справи з Полтавського окружного адміністративного суду  до Дніпропетровського окружного  адміністративного суду, оскільки  фактичним місцем проживання позивача  є АДРЕСА_3 .
Таким чином, судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали порушені норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, що відповідно до ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України, є підставою для скасування ухвали Полтавського окружного адміністративного суду  від 06.10.2025 р. з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.
Щодо доводів апелянта про протиправність ухвал Полтавського окружного адміністративного суду від 19.09.2025 р. про призначення справи № 538/1233/23 до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні) та  від 29.09.2025  р.  про відмову у задоволенні клопотань ОСОБА_1 про розгляд справи колегіально за правилами загального позовного провадження та проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції з приміщення Лохвицького районного суду Полтавської області, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні  Закону України  “Про запобігання корупції” займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Усі адміністративні справи в суді першої інстанції, крім випадків, встановлених цим Кодексом, розглядаються і вирішуються суддею одноособово (ст. 32 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до ч. 2 ст. 33 Кодексу адміністративного судочинства України, будь-яку справу, що відноситься до юрисдикції суду першої інстанції, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів, крім справ, які розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження. Питання про призначення колегіального розгляду вирішується до закінчення підготовчого засідання у справі (до початку розгляду справи, якщо підготовче засідання не проводиться) суддею, який розглядає справу, за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, про що постановляється відповідна ухвала.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Відповідно до  ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. 
Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 , позивачем оскаржуються дії та бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України  під час звільнення ОСОБА_1 з військової служби, тобто, справа № 538/1233/23 є справою незначної складності та підлягає вирішенню суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі       Руїс Торіха проти Іспанії  (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Керуючись ст. ст. 5, 236, 243, 308, 312, 320, 322, 325, 326,   328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,  

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Ухвалу  Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 р. по справі № 538/1233/23 - скасувати. 
Справу  № 538/1233/23 направити до суду 1 інстанції для продовження   розгляду справи.
Постанова набирає законної сили  з дати її прийняття та може бути оскаржена  протягом тридцяти днів з дня  складення повного судового рішення шляхом подачі  касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.    

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін    Л.В. Любчич