ПОСТАНОВА 
Іменем України

19 січня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 398/4309/24
провадження № 22-ц/4809/303/26 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Чельник О. І.,
за участі секретаря – Бойко В. В.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Ісмайлової Анни Вікторівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , та Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 вересня 2025 рокуу складі судді Шинкаренко І. П. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст вимог позовної заяви

В серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») та з урахуванням уточнень просив:
-визнати незаконними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо блокування рахунку за номером картки № НОМЕР_1 , що відкритий на ім`я ОСОБА_1 , та зобов`язати відповідача розблокувати вказаний рахунок;
-стягнути на свою користь 135 000 грн моральної шкоди;
-стягнути на свою користь пеню за кожен день прострочення неналежного виконання платіжної інструкції в розмірі 6 041 грн 95 коп;
-вирішити питання про розподіл судових витрат.
Позовна заява мотивована тим, що 19 червня 2024 року на платформі Binance позивач продав 642,37 USDT, після чого відбулося обмеження в користуванні картковим рахунком № НОМЕР_2 . 
Звернувшись до АТ КБ «ПриватБанк», позивачу повідомили, що у них виникли сумніви щодо покупця. 
ОСОБА_1 намагався вийти на зв`язок з відповідачем, проте, картка залишалась заблокованою, а в чатах і в телефонній розмові йому повідомляли про необхідність звернення до суду. 
Позивач також намагався розірвати договір та переказати кошти на рахунок іншого банку, проте відповідач цього не виконував, після чого ОСОБА_1 звернувся до поліції, яка надала відповідь про відсутність в його діях складу злочину.
ОСОБА_1 будь-якої підозри про шахрайські дії банком оголошено не було, проте, блокування рахунку продовжувалося.
У період блокування рахунку ОСОБА_1  знаходився в лікарні, де йому проводилися оперативні втручання та він не міг користуватися коштами, які йому були необхідні у той момент, що призвело до додаткових труднощів знаходити кошти на лікування та завдало позивачеві моральної шкоди.
За таких обставин, ОСОБА_1 вважав, що відповідач неправомірно в односторонньому порядку, заблокувавши його рахунок, порушив його права та законні інтереси як споживача, що є незаконним, а тому звернувся до суду з позовом за захистом порушених прав.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 вересня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо недотримання строків зупинення фінансових операцій та блокування банківського рахунку ОСОБА_1 незаконними.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 8 235 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2 422 грн 40 коп.
Рішення суду мотивовано тим, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження виконання відповідачем встановленого ЗУ «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму» порядку та строків блокування картки користувача у разі виникнення підозри стосовно законності походження коштів, а також доказів на підтвердження того, що кошти на рахунок позивача надійшли злочинним шляхом та наявності рішення, прийнятого з цього питання правоохоронними органами.
Суд першої інстанції також вважав, що відповідачем також не надано суду доказів про вчинення позивачем фінансових операцій, які містять ознаки шахрайства, або інших дій, пов`язаних із легалізацією доходів, отриманих злочинним шляхом, а матеріали справи не містять відомостей про те, що з використанням картки позивача було здійснено незаконну діяльність.
Крім того, 11 вересня 2024 року банком прийнято рішення про відмову від підтримання ділових відносин із позивачем, про що повідомлено останнього та відповідно до його пояснень в ході судового розгляду поточний рахунок закрито та залишки коштів перераховані на інший рахунок, проте представник відповідача в ході судового розгляду належним чином не обґрунтував правомірність блокування карткового рахунку, відкритого на ім`я позивача, не навів доказів на підтвердження наявності порушень позивачем вимог законодавства та підстав обґрунтованості вимушеної тривалості проведення перевірки (понад встановлений законодавством строк), відомостей щодо проведення відповідачем у період з 19 червня 2024 року до 06 вересня 2024 року збирання необхідної додаткової інформації, повідомлення банком спеціально уповноважений орган, а також правоохоронні органи за фактом підозри вчинення ОСОБА_1 протиправних дій не надано.
За таких обставин, суд першої інстанції вважав доведеним факт неправомірного обмеження АТ КБ «ПриватБанк» права позивача на доступ до власних коштів та вільного розпорядження ними понад 60 днів, а тому дійшов висновку про задоволення позову в частині визнання незаконними дій АТ КБ «ПриватБанк» щодо недотримання строків зупинення фінансових операцій та блокування банківського рахунку ОСОБА_1 .
Разом з тим, враховуючи, що 11 вересня 2024 року поточний рахунок позивачу закрито та залишки коштів перераховані на інший рахунок за його заявою, суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» розблокувати рахунок позивача.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують, що позивач зазнав душевних страждань чи моральних переживань та ним не доведена тяжкість вимушених змін у його життєвому укладі.
Беручи до уваги, що АТ КБ «ПриватБанк», відмовивши позивачу в обслуговуванні та заблокувавши його рахунки 19 червня 2024 року, обмежив останнього у доступі до його грошових коштів та позбавив його можливості здійснити будь-які платіжні операції, які він мав намір ініціювати, суд першої інстанції вважав, що банк зобов`язаний сплатити ОСОБА_1 пеню у розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу за кожний день такого прострочення, але не більше 10 % від суми переказу відповідно до Закону України «Про платіжні послуги».

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

В апеляційній скарзі адвокат Ісмайлова А. В., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , просить змінити рішення суду та стягнути на користь ОСОБА_1 моральну шкоду з АТ КБ «ПриватБанк».
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції визнав дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо блокування рахунку та порушення строків зупинення фінансових операцій незаконними, однак безпідставно відмовив у стягненні моральної шкоди. 
Позивач вважає, що така відмова є суперечливою, оскільки встановлений факт протиправної поведінки відповідача сам по собі є підставою для компенсації немайнової шкоди. 
Незаконне блокування рахунку позбавило ОСОБА_1 можливості користуватися власними коштами у період перебування на лікуванні та після оперативного втручання, що спричинило душевні страждання, емоційне напруження та погіршення психологічного стану. 
Правоохоронні органи підтвердили відсутність у діях позивача складу злочину, а кошти були повернуті лише після неодноразових звернень, що свідчить про неправомірну бездіяльність банку. 
Позивач вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а тому з огляду на тривалість порушення, стан здоров`я позивача та принципи розумності й справедливості, останній вважає, що наявні підстави для стягнення моральної шкоди.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 вересня 2025 року та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно та поверхнево дослідив докази, у зв`язку з чим дійшов помилкових висновків щодо обставин справи.
Рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а також всупереч фактичним обставинам справи. 
Суд помилково виходив із того, що блокування рахунку можливе виключно в межах та у строки, визначені законом, не врахувавши договірні підстави, передбачені Умовами та правилами надання банківських послуг.
Між сторонами був укладений договір банківського обслуговування шляхом приєднання, і позивач погодився з Умовами та правилами, які надають банку право зупиняти обслуговування та блокувати платіжні картки у разі підозрілих операцій або порушення договору.
Для вчинення банком дій з блокування рахунку достатньою є наявність обґрунтованої підозри, а не встановлений факт вчинення злочину чи рішення правоохоронних органів, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду.
Банк як суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний застосовувати ризик-орієнтований підхід, самостійно оцінювати ризики та вживати заходів щодо їх мінімізації, у тому числі шляхом де-рискінгу.
Суд не врахував, що законодавство у сфері фінансового моніторингу покладає на банк обов`язок відмовитися від обслуговування клієнта у разі встановлення неприйнятно високого ризику ділових відносин.
Матеріалами внутрішньої перевірки банку встановлено, що позивач був отримувачем шахрайського переказу, про що банк отримав повідомлення від потерпілої особи, та що стало підставою для відповідних обмежувальних заходів. 
Суд першої інстанції не надав належної оцінки законодавчим нормам та помилково поклав на банк обов`язок доводити злочинне походження коштів.

Відзиви на апеляційні скарги

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні апеляційного суду, проведеного в режимі відеоконференції, ОСОБА_1 та його представник адвокат Ісмайлова А. В. підтримали доводи апеляційної скарги позивача та заперечували проти доводів апеляційної скарги відповідача, представник АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Кирдан А. В. заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача та підтримав доводи апеляційної скарги відповідача.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційних скарг

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 , будучи клієнтом АТ КБ «ПриватБанк», в результаті фінансової операції на власний рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк», отримав від ОСОБА_2 суму в розмірі 28 000 грн, після чого відбулося обмеження відповідачем позивача в користуванні картковим рахунком № НОМЕР_2 та було призупинено здійснення видаткових операцій.
Банк повідомив позивача, що змушений обмежити співпрацю з ним (без зазначення строків обмеження), оскільки ними було виявлено факт надходження коштів на карту ОСОБА_1 , пов`язаних із шахрайськими операціями. Разом з тим, рішення може бути змінено після проведення розгляду правоохоронними органами, до яких порекомендували звернутися позивачу.
ОСОБА_1 звернувся до Кропивницького районного управління поліції ГУПН в Кіровоградській області з метою інформування та отримання допомоги у знятті обмеження доступу до банківської картки, відкритої в АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 , у зв`язку з зазначеними вище обставинами.
На його звернення за вказаним фактом Кропивницьке районне управління поліції ГУПН в Кіровоградській області надало відповідь № 6508/111-24 від 08 липня 2024 року, згідно з якою в ході проведеної перевірки встановлено, що вказана подія не підлягає внесенню до ЄРДР, оскільки присутні ознаки цивільно-правових відносин, що вирішуються без участі правоохоронних органів.
АТ КБ «ПриватБанк» листом від 28 серпня 2024 року № 20.1.0.0.0/7-240820/27055 повідомлено ОСОБА_1 , що банк припинив обслуговування його платіжної картки, підставою для чого є п. 1.1.10.5.2 Умов і правил надання банківських послуг, яким встановлено, що у разі порушення Клієнтом вимог чинного законодавства України та/або умов договору та/або у разі виникнення несанкціонованого овердрафта банк має право зупинити розрахунки за карткою (заблокувати картку) та/або визнати картку недійсною до моменту усунення зазначених порушень, а також вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань у цілому або у визначеній банком частці у разі невиконання Клієнтом своїх боргових зобов`язань та інших зобов`язань за договором.
11 вересня 2024 року за заявою ОСОБА_1 зазначений останнім рахунок, відповідачем повернуто позивачу грошові кошти в розмірі 135 399,89 грн.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Щодо позовних вимог про визнання дій незаконними та стягнення пені

Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу.
Пунктом 1.27 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що платіжна картка – електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.
Пунктом 14.13 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що право використовувати електронний платіжний засіб може бути призупинене або припинене емітентом відповідно до умов договору в разі порушення користувачем умов використання електронного платіжного засобу. Призупинення або припинення права користувача використовувати електронний платіжний засіб не припиняє зобов`язань користувача й емітента, що виникли до часу призупинення або припинення зазначеного права.
Частиною першою статті 40-1 цього Закону визначено, що сквайр та емітент повинні проводити моніторинг з метою ідентифікації помилкових та неналежних переказів, суб`єктів помилкових та неналежних переказів та вжиття заходів із запобігання або припинення зазначених переказів.
Відповідно до статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.
Пунктом 1 частини другої статті 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» суб`єктами первинного фінансового моніторингу є в тому числі банки.
За змістом положень статті 23 вказаного Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу, що здійснює або забезпечує здійснення фінансових операцій, має право зупинити здійснення таких операцій, якщо вони є підозрілими, та зобов`язаний зупинити такі фінансові операції у разі виникнення підозри, що вони містять ознаки вчинення кримінального правопорушення, визначеного Кримінальним кодексом України.
У день зупинення фінансової операції суб`єкт первинного фінансового моніторингу повідомляє спеціально уповноваженому органу в установленому законодавством порядку про таку фінансову операцію, її учасників та про залишок коштів на рахунку клієнта, відкритому суб`єктом первинного фінансового моніторингу, який зупинив здійснення фінансової операції, та у разі зарахування коштів на транзитний рахунок суб`єкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на такому рахунку в межах зарахованих сум. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється без попереднього повідомлення клієнта на два робочі дні з дня зупинення включно.
Спеціально уповноважений орган може прийняти рішення про подальше зупинення фінансових операцій, здійснене відповідно до частини першої цієї статті, на строк до семи робочих днів, про що зобов`язаний негайно повідомити суб`єкта первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронні органи, уповноважені приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.
Спеціально уповноважений орган у разі виникнення підозр може прийняти рішення про зупинення видаткових фінансових операцій на строк до семи робочих днів, про що зобов`язаний негайно повідомити суб`єкту первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України. У такому разі суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний в день отримання, але не пізніше 11 години наступного робочого дня після отримання відповідного рішення, повідомити спеціально уповноваженому органу про залишок коштів на рахунку клієнта, фінансові операції (кошти) за яким були зупинені, та у разі зупинення фінансових операцій на транзитних рахунках суб`єкта первинного фінансового моніторингу – про залишок коштів на таких рахунках у межах зарахованих сум.
У разі прийняття рішення відповідно до частин другої і третьої цієї статті спеціально уповноважений орган протягом строку подальшого зупинення відповідних фінансових операцій або зупинення видаткових фінансових операцій проводить аналітичну роботу, збирає необхідну додаткову інформацію, обробляє, перевіряє, аналізує її та у разі, якщо за результатами перевірки:
ознаки легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, або вчинення іншого кримінального правопорушення, не підтверджуються, спеціально уповноважений орган зобов`язаний негайно, але не пізніше наступного робочого дня, скасувати своє рішення про подальше зупинення відповідних фінансових операцій або зупинення видаткових фінансових операцій та повідомити про це суб`єкта первинного фінансового моніторингу;
є мотивовані підозри, - спеціально уповноважений орган приймає рішення про продовження зупинення відповідних фінансових операцій (видаткових фінансових операцій), готує і подає відповідний узагальнений матеріал або додатковий узагальнений матеріал правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, та в день прийняття такого рішення інформує відповідного суб`єкта первинного фінансового моніторингу про дату закінчення строку зупинення відповідних фінансових операцій.
Строк зупинення відповідних фінансових операцій продовжується спеціально уповноваженим органом з наступного робочого дня після подання відповідного узагальненого матеріалу або додаткового узагальненого матеріалу за умови, що загальний строк такого зупинення не перевищуватиме 30 робочих днів.
Спеціально уповноважений орган у день отримання від правоохоронного органу інформації, передбаченої абзацами п`ятим і шостим цієї частини, зобов`язаний скасувати своє рішення про продовження зупинення відповідних фінансових операцій (видаткових фінансових операцій) та повідомити про це суб`єкта первинного фінансового моніторингу.
Суб`єкт первинного фінансового моніторингу поновлює проведення фінансових операцій:
третього робочого дня з дня зупинення фінансової операції у разі неотримання суб`єктом первинного фінансового моніторингу протягом строку, передбаченого частиною першою цієї статті, рішення спеціально уповноваженого органу про подальше зупинення фінансової операції;
негайно, але не пізніше наступного робочого дня після дня отримання суб`єктом первинного фінансового моніторингу протягом строку, зазначеного в рішенні спеціально уповноваженого органу про подальше зупинення відповідних фінансових операцій відповідно до частини другої цієї статті або про зупинення видаткової фінансової операції відповідно до частини третьої цієї статті, повідомлення про скасування спеціально уповноваженим органом такого рішення, але не пізніше 31 робочого дня з дня зупинення фінансової операції;
наступного робочого дня після дати закінчення строку зупинення відповідних фінансових операцій, зазначених у рішенні спеціально уповноваженого органу про продовження зупинення відповідних фінансових операцій (видаткових фінансових операцій);
негайно, але не пізніше наступного робочого дня після дня отримання суб`єктом первинного фінансового моніторингу доручення спеціально уповноваженого органу відповідно до частини третьої статті 31 цього Закону про поновлення фінансових операцій, зупинених на виконання відповідного запиту уповноваженого органу іноземної держави.
Суб`єкт первинного фінансового моніторингу не пізніше наступного робочого дня після поновлення проведення фінансових операцій інформує про це спеціально уповноважений орган.
Суб`єкт первинного фінансового моніторингу на письмовий запит клієнта повідомляє йому у письмовій формі номер та дату рішення спеціально уповноваженого органу про продовження зупинення відповідних фінансових операцій (видаткових фінансових операцій).
Зупинення та поновлення здійснення фінансових операцій відбуваються у порядку, визначеному суб`єктами державного фінансового моніторингу, які здійснюють державне регулювання і нагляд за діяльністю суб`єктів первинного фінансового моніторингу, або Фондом гарантування вкладів фізичних осіб у межах їх повноважень.
Прийняття спеціально уповноваженим органом рішень про зупинення (подальше зупинення, продовження зупинення) відповідних фінансових операцій, зупинення чи поновлення проведення або забезпечення моніторингу фінансової операції відповідної особи на виконання запиту уповноваженого органу іноземної держави та доведення рішень чи доручень спеціально уповноваженого органу до суб`єкта первинного фінансового моніторингу, ліквідатора, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб здійснюються у порядку, що встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.
Строки зупинення фінансових операцій суб`єктами первинного фінансового моніторингу та спеціально уповноваженим органом, зазначені у частинах першій – третій та дев`ятій цієї статті, є остаточними та продовженню не підлягають.
Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачено статтею 387 ЦК України.
Аналіз вказаних норм права вказує, що випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження коштами, які знаходяться на його рахунку, передбачені спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», проте здійснення обмежень відповідно до зазначеного Закону є чітко регламентованим за термінами та процедурою, що не дотримані банківською установою у застосуванні обмежень з розпорядження коштами позивача.
Аналогічних висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах: від 26 лютого 2020 року у справі № 201/16367/16 (провадження № 61-26561св18), від 1 квітня 2020 року у справі № 712/580/16-ц (провадження № 61-36043св18), від 13 квітня 2020 року у справі № 263/3736/17 (провадження № 61-1220св17) та від 17 червня 2020 року у справі № 460/5096/15-ц (провадження №61-1523св17).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він, будучи клієнтом АТ КБ «ПриватБанк», 19.06.2024 в результаті фінансової операції на власний рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк», отримав від ОСОБА_2 суму в розмірі 28 000 грн, після чого відбулося обмеження його відповідачем в користуванні картковим рахунком № НОМЕР_2 та було призупинено здійснення видаткових операцій.
Матеріалами справи підтверджується, що згідно виписки листування позивача з представником АТ КБ «ПриватБанк» від 22 серпня 2024 року слідує, що банк повідомив позивача, що змушений обмежити співпрацю з ним (без зазначення строків обмеження), оскільки ними було виявлено факт надходження коштів на карту ОСОБА_1 , пов`язаних із шахрайськими операціями. Разом з тим, рішення може бути змінено після проведення розгляду правоохоронними органами, до яких порекомендували звернутися позивачу (том 1 а. с. 29-30, 35-36).
ОСОБА_1 звернувся до Кропивницького районного управління поліції ГУПН в Кіровоградській області з метою інформування та отримання допомоги у знятті обмеження доступу до банківської картки, відкритої в АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 , у зв`язку з зазначеними вище обставинами, що підтверджується копією талону-повідомлення єдиного обліку № 28707 про приймання і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію (том 1 а. с. 11, 34, 38). 
На його звернення за вказаним фактом Кропивницьке районне управління поліції ГУПН в Кіровоградській області надало відповідь № 6508/111-24 від 08 липня 2024 року, згідно з якою в ході проведеної перевірки встановлено, що вказана подія не підлягає внесенню до ЄРДР, оскільки присутні ознаки цивільно-правових відносин, що вирішуються без участі правоохоронних органів (том 1 а. с. 9).
АТ КБ «ПриватБанк» листом від 28 серпня 2024 року № 20.1.0.0.0/7-240820/27055 повідомлено ОСОБА_1 , що банк припинив обслуговування його платіжної картки, підставою для чого є п. 1.1.10.5.2 Умов і правил надання банківських послуг, яким встановлено, що у разі порушення Клієнтом вимог чинного законодавства України та/або умов договору та/або у разі виникнення несанкціонованого овердрафта банк має право зупинити розрахунки за карткою (заблокувати картку) та/або визнати картку недійсною до моменту усунення зазначених порушень, а також вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань у цілому або у визначеній банком частці у разі невиконання Клієнтом своїх боргових зобов`язань та інших зобов`язань за договором (том 1 а. с. 31-32).
11 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про закриття поточних рахунків та платіжною інструкцією на перерахування залишків коштів, (том 1 а. с. 179-185).
Суд першої інстанції, встановивши, що банк неналежно виконав обов`язок, як суб`єкта фінансового моніторингу, щодо повідомлення правоохоронних органів про фінансові операції, стосовно яких є підстави підозрювати, що вони пов`язані, стосуються або призначені для фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, та їх учасників у день виявлення, але не пізніше наступного робочого дня з дня реєстрації таких фінансових операцій, недотримавсявстановлених законом строків зупинення фінансових операцій і блокування рахунку позивача, не довів належними та допустимими доказами правомірність блокування протягом тривалого часу карткового рахунку позивача та користування належних йому на праві власності грошових коштів, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання дій АТ КБ «ПриватБанк» щодо недотримання строків зупинення фінансових операцій та блокування банківського рахунку ОСОБА_1 незаконними та стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача пені у розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу за кожний день такого прострочення.
Суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивача про неповне та поверхневе дослідження доказів судом першої інстанції, адже останній дослідив усі надані сторонами докази, надав їм належну оцінку відповідно до вимог статей 76–81, 89 ЦПК України, встановив фактичні обставини справи та виклав мотиви, з яких виходив при ухваленні рішення. Саме по собі посилання апелянта на інше бачення обставин справи або незгоду з оцінкою доказів не свідчить про їх неповне дослідження та не є підставою для скасування рішення.
Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про помилковий висновок суду першої інстанції щодо можливості блокування рахунку виключно в межах та у строки, визначені законом, є безпідставними, адже умови договору банківського обслуговування та внутрішні правила банку не можуть суперечити імперативним приписам закону і не можуть розширювати або змінювати строки та процедури зупинення фінансових операцій, встановлені спеціальним законодавством у сфері фінансового моніторингу. Саме закон визначає граничні строки та порядок блокування рахунків, а договірні положення підлягають застосуванню лише у межах, допустимих законом.
Посилання відповідача на укладення між сторонами договору банківського обслуговування шляхом приєднання не спростовує висновків суду першої інстанції, з огляду на те, що факт погодження позивача з Умовами та правилами надання банківських послуг не звільняє банк від обов`язку діяти добросовісно, розсудливо та з дотриманням вимог чинного законодавства, адже банк як професійний учасник ринку банківських послуг несе підвищений обов`язок щодо дотримання процедур і строків обмеження прав клієнта на розпорядження коштами.
Суд погоджується з твердженням представника АТ КБ «ПриватБанк» про те, що для блокування рахунку достатньо наявності обґрунтованої підозри, однак воно не спростовує висновків суду, оскільки останній не заперечував право банку на реагування у разі виникнення підозрілих операцій, однак, обґрунтовано зазначив, що реалізація такого права повинна здійснюватися з дотриманням процедури та строків, визначених законом. Наявність підозри не надає банку права необмежено у часі блокувати рахунок клієнта без належного документального підтвердження та повідомлення уповноважених органів.
Посилання в апеляційній скарзі відповідача на обов`язок банку відмовитися від обслуговування клієнта у разі встановлення неприйнятно високого ризику також не спростовують рішення суду першої інстанції, який врахував, що банк вправі відмовитися від підтримання ділових відносин, однак встановив, що відповідач не довів правомірність саме тривалого блокування рахунку позивача до моменту прийняття рішення про припинення ділових відносин та повернення коштів.
Посилання АТ КБ «ПриватБанк» на матеріали внутрішньої перевірки банку є неспроможним, адже вони самі по собі не є достатнім та належним доказом вчинення позивачем протиправних дій і не підтверджують дотримання банком вимог законодавства щодо строків та порядку зупинення фінансових операцій. Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що таких доказів відповідачем не надано.
Доводи відповідача про покладення судом першої інстанції на банк обов`язок доводити злочинне походження коштів є необґрунтованим, адже суд не покладав на банк обов`язку доведення вини позивача у вчиненні злочину, а лише констатував відсутність доказів, які б підтверджували дотримання відповідачем процедури фінансового моніторингу та правомірність тривалого обмеження доступу позивача до його коштів.
Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 рокуу справі № 591/1717/20(провадження № 61-19347св21).

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди 

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року у справі № 213/2186/16-ц (провадження № 61-2517св19) зроблено висновок, що «при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди».
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2022 року у справі № 748/359/20 (провадження № 61-8641св21) зроблено висновок, що «будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним. Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20) зазначено, що «тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2022 року у справі № 212/7628/21 (провадження № 61-7265св22) зазначено, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц)».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2022 року у справі № 364/6346/17 (провадження № 61-18179св21) зазначено, що «у постанові від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (провадження № 12-49гс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Означений спосіб захисту застосовний і тоді, якщо можливість отримання відповідного відшкодування за конкретне порушення права (зокрема і права члена адвокатського об`єднання) прямо не передбачене законом, іншим актом цивільного законодавства, договором або іншим правочином. Для задоволення відповідної вимоги суд застосовує приписи пункту 9 частини другої статті 16та статті 23 ЦК України (див.також постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (пункт 92), від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 (пункт167)».
Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
При цьому, слід ураховувати, що причинний зв`язок між шкодою, завданою потерпілому, та протиправним діянням заподіювача шкоди є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.
Ухвалюючи рішення про відшкодування шкоди, суд має виходити з того, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації.
Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов відповідальності за заподіяну шкоду (загальні умови), а саме наявність моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювача шкоди; причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; вина заподіювача шкоди.
Обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ст. ст. 12, 81 ЦПК України. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (п.3, 9) № 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
За таких обставин, при вирішенні спору щодо відшкодування моральної шкоди суд обов`язково повинен з`ясувати наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що в період блокування рахунку він знаходився в лікарні, де йому проводилися оперативні втручання, та він не міг користуватися коштами, які йому були необхідні у той момент, що призвело до додаткових труднощів знаходити кошти на лікування, а отже, йому було завдано моральної шкоди.
На підтвердження вказаних обставин, позивачем було надано копію виписки № 925 із медичної карти стаціонарного хворого, з якої слідує, що він перебував на стаціонарному лікуванні з 19 червня 2024 року по 01 липня 2024 року, йому було проведено оперативне втручання та в стабільному відносно задовільному стані виписано із відділення для подальшого лікування у невролога-реабілітолога (том 1 а. с. 12-13).
Разом з тим, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують, що позивач зазнав душевних страждань чи моральних переживань, та ним не доведена тяжкість вимушених змін у його життєвому укладі.
Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивач не довів самого факту завдання моральних страждань та душевних переживань, наявність втрат немайнового та майнового характеру, що настали у зв`язку з неправомірними діями відповідача, та наявність причинного зв`язку між такою шкодою і протиправністю дій її заподіювача, як наслідок, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги позивача про безпідставність відмови суду першої інстанції у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди суд вважає необґрунтованими.
Сам по собі встановлений судом факт протиправності дій відповідача не є безумовною підставою для присудження моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до положень статей 23, 1167 ЦК України для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди необхідною є сукупність таких умов: наявність моральної шкоди, протиправність поведінки заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, а також вина заподіювача шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає можливість відшкодування моральної шкоди.
Суд першої інстанції, дійшовши висновку про неправомірність дій банку у частині недотримання строків зупинення фінансових операцій, водночас обґрунтовано зазначив, що позивачем не доведено факту завдання йому моральної шкоди та наявності причинного зв`язку між встановленими порушеннями та заявленими немайновими втратами. Презумпція наявності моральної шкоди чинним законодавством не передбачена, а її наявність не випливає автоматично з будь-якого порушення цивільного права.
Посилання ОСОБА_3 на перебування на стаціонарному лікуванні та проведення оперативного втручання не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки самі по собі такі обставини не підтверджують, що саме дії відповідача стали безпосередньою причиною душевних страждань або погіршення психологічного стану позивача. Подані до матеріалів справи медичні документи підтверджують факт лікування, однак не містять відомостей про наявність моральних страждань, їх інтенсивність чи зв`язок із протиправною поведінкою банку.
Доводи апеляційної скарги про неможливість використання позивачем власних коштів для оплати оперативного втручання та лікування у зв`язку з блокуванням рахунку також є необґрунтованими.
З матеріалів справи слідує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що оплата оперативного втручання чи лікування здійснювалася або повинна була здійснюватися виключно за рахунок коштів, розміщених саме на заблокованому рахунку. Не подано доказів відмови медичного закладу у проведенні операції або лікування з підстав відсутності оплати, перенесення оперативного втручання, погіршення стану здоров`я внаслідок затримки оплати чи інших негативних наслідків, які б перебували у прямому причинному зв`язку з діями відповідача.
Крім того, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до банку із заявами про необхідність здійснення термінових платежів, пов`язаних із лікуванням, або доказів відмови банку у розгляді таких звернень. Саме по собі посилання на перебування позивача на лікуванні та проведення оперативного втручання не підтверджує, що блокування рахунку фактично унеможливило оплату медичних послуг та спричинило моральні страждання.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відсутність складу злочину у діях позивача та повернення коштів після звернень свідчать про неправомірну бездіяльність банку, не є достатніми для підтвердження завдання моральної шкоди. Такі обставини можуть свідчити про порушення відповідачем прав позивача у сфері банківського обслуговування, однак не доводять наявність усіх елементів деліктної відповідальності, необхідних для стягнення моральної шкоди.
Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували характер, обсяг та тривалість заявлених моральних страждань, а також не довів причинно-наслідковий зв`язок між такими стражданнями та діями відповідача. Посилання ОСОБА_3 на принципи розумності та справедливості не можуть підміняти обов`язок сторони довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки, суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, апеляційні скарги залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд 
У Х В А Л И В :
Апеляційні скарги адвоката Ісмайлової Анни Вікторівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , та Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 вересня 2025 рокубез змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 22.01.2026.

Головуючий суддя     С. І. Мурашко 

Судді         С. М. Єгорова

О. І. Чельник