ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1938/26 Справа № 205/5443/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року м. Дніпро 

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого - Пищиди М.М.
суддів - Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.
за участю секретаря судового засідання - Гладкої М.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 15 жовтня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: держава Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2024 року заявниця звернулася до суду із заявою, заінтересована особа: держава Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення.
Заяву ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що заявник у березні 2014 року після незаконної анексії Російською Федерацією Автономної Республіки Крим та на момент початку другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської і Донецької областей України, була зареєстрована і проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Внаслідок другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України, у березні 2014 року вона була змушена покинути тимчасово окуповану територію України та перебувати на підконтрольній уряду України території. Зокрема, в містах Маріуполь та Львів. Місто Макіївка включено до переліку населених пунктів, які визнані постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII тимчасово окупованими територіями. Таким чином юридичний факт окупації та тимчасової відсутності в м. Макіївка юрисдикції держави Україна встановлений законом. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені і права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України. У місті Макіївка Донецької області були порушені всі вищеперераховані права заявниці, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифіковані Верховною Радою України 17 липня 1997 року та Конституцією України, що і змусило її покинути тимчасово окуповану територію Донецької області України. Таким чином вимушене переселення заявника у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок терористичного акту та подальшої триваючої терористичної діяльності, тимчасової окупації території Донецької області України, вчиненого Російською Федерацією та призвело до порушення конституційних прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року та Конституцією України.
Посилаючись на викладені обставини, просила суд встановити факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок терористичного акту та подальшої триваючої терористичної діяльності, тимчасової окупації території Донецької області України, вчинених Російською Федерацією, що призвело до порушення її конституційних прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року та Конституцією України. 
Рішенням Новокодацького районного суду міста Дніпра від 15 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: держава Російська Федерація, в частині порушення конституційних прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та Конституцією України - залишено без розгляду.
Роз`яснено ОСОБА_1 право подати позов на загальних підставах.
Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: держава Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення в іншій частині - задоволено.
Встановлено факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок терористичного акту та подальшої триваючої терористичної діяльності, тимчасової окупації території Донецької області України, вчинених Російською Федерацією.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в який просила рішення суду першої інстанції скасувати і направити справу до суду першої інстанції для нового розгляду.
В обґрунтування апеляційної скарги, посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно дублікату довідки від 04 травня 2017 року № 4020 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, заявник ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 (а.с. 64).
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2023 року в справі № 463/5368/22 заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення - задоволено. Встановлено факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок терористичного акту та тимчасової окупації території Донецької області України, вчиненого Російською Федерацією та призвело до порушення їх конституційних прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року та Конституцією України. Вказане рішення набрало законної сили 01.08.2024 року.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення заяви, суд першої інстанції виходив із того, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території Донецької області України; факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території Донецької області України є загальновідомими; Російська Федерація неодноразово порушувала права громадян України, тобто цивільного населення, передбачені та гарантовані Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, як право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності; масовість таких порушень призвела до того, що в результаті збройної російської агресії на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної Республіки Крим понад 92100 осіб були переміщені в межах України станом на 23 січня 2015 року, що підтверджується резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи «Гуманітрна ситуація українських біженців і переміщених осіб»; порушення прав ОСОБА_1 , які гарантовані Гаазькою, Женевською Конвенціями, то такі порушення підтверджуються як власними поясненнями заявника та поданими ним доказами, так і узгоджуються з загальним станом подій, що відбуваються на окупованій території Донецької області та свідчать про масовість порушень прав цивільного населення.
Оскільки встановлення порушення прав пов`язано зі спором про право, тому неприпустимо розглядати вимоги в частині встановлення факту порушення конституційних та конвенційних права заявника в рамках встановлення факту, що має юридичне значення.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до частини сьомої статті 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає
в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується
із наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».
Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Частиною четвертою статті 315 ЦПК України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.
Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян (постанова Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14366/21).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення в частині вимоги про встановлення факту порушення конституційних та конвенційних права заявника, зокрема, права на життя, права на свободу та повагу до честі і гідності, права на свободу і особисту недоторканість, права на повагу до приватного і сімейного життя, права на вільний вибір місця проживання громадянина на території своєї країни, права на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди, права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, права на свободу світогляду, права на освіту, права на користування та розпорядження своєю власністю, суд першої інстанції правильно вказав, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів лише у випадку, якщо встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Водночас встановлення фактів, заявлених ОСОБА_1 у вказаній частині, пов`язане з подальшим вирішенням спору про право.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Встановлення факту, що має юридичне значення, а саме вимушеного переселення з окупованої території Донецької області, яке відбулося унаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації.
Верховний Суд переглядав справи про встановлення факту, що має юридичне значення, в яких заявники зверталися до судів та просили встановити факт про вимушене переселення після подій 2014 року з окупованої частини територій Луганської та Донецької областей, яке відбулося внаслідок збройної агресії росії проти України та окупації росії частини території Луганської і Донецької областей України, проте у цих справах вимоги стосувалися виключно встановлення факту вимушеного переселення, за умови, що вимоги про порушення прав заявниками у цих справах не заявлялися (справи № 2-о/381/134/16, № 428/13977/16, № 712/983/17, № 320/5213/17, № 363/2981/16, № 428/2492/17, № 363/2981/16).
На відміну від наведених справ, у справі, що переглядається,заявниця в порядку окремого провадження у цивільному судочинстві не тільки просила встановити факт вимушеного переселення , а окремо пред`явила вимогу про встановлення факту порушення її конституційних та конвенційних прав (права на життя, права на свободу та повагу до честі і гідності, права на свободу і особисту недоторканість, права на повагу до приватного та сімейного життя, права на вільний вибір місця проживання громадянина на території своєї країні, права на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди, права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, права на свободу світогляду, права на освіту, права на користування та розпорядження своєю власністю).
Окреме провадження - це вид непозовного провадження, в якому відсутній спір про право.
Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану. У порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне.
При цьому у порядку окремого провадження в цивільному судочинстві не можуть бути встановлені факти, зокрема, порушення прав чи законних інтересів заявника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 645/314/17).
Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.
З приводу доводів заявника про те, що суд першої інстанції розглянув справу у той час коли аналогічне провадження перебувало у провадженні іншого суду, колегія суддів звертає увагу, що ухвалою Верховного Суду від 08.01.2025 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.08.2024 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11.10.2024 про направлення справи за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , заінтересована особа - держава російська федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення, в частині вимог ОСОБА_2 за підсудністю до Оболонського районного суду м. Києва. Ухвалою Верховного Суду від 10.01.2025 відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.08.2024 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11.10.2024 про направлення справи в частині вимог ОСОБА_2 за підсудністю до Оболонського районного суду м. Києва. 
Оскільки у справі, яка переглядається, встановлення факту порушення конституційних та конвенційних прав у зв`язку з вимушеним переселенням, яке відбулося внаслідок збройної агресії росії проти України та окупації росією частини території України, пов`язане з встановлення обставин порушення немайнових та майнових прав заявника, тобто з подальшим вирішенням спору, зокрема, про відшкодування заподіяної йому майнової та моральної шкоди, тому такі вимоги повинні розглядатися у порядку позовного провадження.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду у вказаній частині.
Залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду не позбавляє її права звернутися до суду для вирішення цього питання в порядку позовного провадження. 
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення, в оскаржуваній частині, залишенню без змін.
Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 15 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені "28" січня 2025 року.
Повний текст постанови складено "29" січня 2025 року.

Головуючий:

Судді: