06.01.2026  Справа № 363/3866/25 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 січня 2026 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:
судді        Олійник С.В.,
за участі секретаря      Поліщук Є.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу в залі суду в м. Вишгороді за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК АЙКОНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

10 липня 2025року позивач звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором 10685 гривень, судові витрати по сплаті судового збору 2422,40 гривень та витрати на правничу допомогу 10500 гривень.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ТОВ «ФК АЙКОНС» є правонаступником права вимоги за кредитним договором № 929390 від 31.07.2020, укладеним між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 , право вимоги за яким було передано за договорами факторингу (відступлення права вимоги) від 28.04.2021. Відповідачу було надано кредит у сумі 3000 грн строком на 30 днів під 1,90 % на день, однак зобов`язання за договором належним чином не виконано. Станом на 21 березня 2025 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 10 685 грн, з яких 3000 грн — основний борг, 2565 грн — заборгованість за процентами, 5120 грн — заборгованість за простроченими відсотками.
Процесуальні дії та рішення у справі.
31 липня 2025 року суд ухвалою прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження та призначив розгляд у порядку спрощеного позовного провадження.
24 вересня 2025 року надійшла заява представника позивача про розподіл судових витрат: просить стягнути з відповідача на користь позивача 10500 грн. витрат на правову допомогу.
29 вересня 2025 року відповідач подав через «Електронний суд» відзив, у якому просив залишити позов без задоволення, посилаючись на відсутність її підпису на договорі, належної ідентифікації особи, доказів фактичного надання кредиту та порушення письмової форми договору. Вказував також, що нарахування процентів перевищує строк користування кредитом, а під час воєнного стану звільненяється від сплати процентів.
02 жовтня 2025 року представник позивача подав відповідь на відзив, зазначивши, що електронний договір, підписаний одноразовим ідентифікатором, прирівнюється до письмового, а дії відповідача щодо підтвердження договору зафіксовані в електронній системі. Кредит на суму 3 000 грн був перерахований на картку відповідача через платіжного провайдера, що підтверджено документами, а відповідач не надав доказів про ненадходження коштів. Відповідач погодився з умовами договору щодо строку, процентної ставки та пролонгації, тому нарахування процентів є законним.
06 жовтня 2025 року представник відповідача подав заперечення на відповідь, зазначивши, що договір не підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором, відсутні карткові рахунки та документи від банку про зарахування коштів. Вказав, що переказ вважається завершеним лише з моменту надходження коштів на рахунок, що не підтверджено, а нарахування процентів понад 30 днів є неправомірним. Просить суд залишити позов ТОВ «ФК АЙКОНС» про стягнення заборгованості та судового збору без задоволення.
Позиції учасників справи.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце його проведення. Позивач подав заяву, у якій просив розгляд справи проводити за відсутності представника позивача, а також висловлено згоду на ухвалення заочного судового рішення, за наявності для того передбачених законодавством підстав. 
Представник відповідача та відповідач в судове засідання не з`явились, на адресу суду подали заяву, просили розглядати справу за їх відсутності.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Із договору споживчого кредиту №929390 від 31.07.2020 встановлено, що між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено електронний договір, який підтверджує умови кредитування, обов`язки сторін та строк користування кредитом. Датою укладення договору є підписання електронним підписом, а чинності він набуває з моменту перерахування грошових коштів відповідачу.
Відповідно до п. 1.2 кредитного договору, ТОВ "Лінеруа Україна" зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором на наступних умовах: сума виданого кредиту: 3000,00 гривень; дата надання кредиту: 31.07.2020; строк кредиту - 30 днів, який може бути продовжено у порядку і на умовах, визначених у Розділі 4 цього Договору, цільове призначення – задоволення особистих потреб; стандартна ( як і знижена) процентна ставка - 1,90 % в день (п.1.2 -1.5 договору).
Згідно п. 2.1. кредит надається Товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на платіжну картку клієнта, зазначену клієнтом в особистому кабінеті, що має наступні реквізити № НОМЕР_1 .
Як вбачається з кредитного договору, кредит видано строком на 30 днів, який може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в Розділі 4 цього договору (п.1.3 договору).
Відповідно до п.4.1 договору, у випадку неможливості виконання зобов`язань за договором у повному обсязі у встановлений термін та за умови, що заборгованість за кредитом складає не менше 400,00 гривень (включно), клієнт може ініціювати продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення кредиту, шляхом укладення додаткової угоди до договору.
Із довідки про ідентифікацію ОСОБА_1 встановлено, що відповідач здійснила авторизацію в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Лінеура Україна» за допомогою одноразового ідентифікатора електронного підпису, надісланого на її мобільний телефон, та підтверджено її особу в системі.
Із графіку платежів за договором №929390 встановлено, що він визначає порядок погашення кредиту та нарахування процентів, а також підтверджено, що графік підписаний електронним підписом відповідача 31.07.2020.
Із інформаційної довідки ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №2643_250521092831 від 21.05.2025 встановлено, що 31.07.2020 ТОВ «Лінеура Україна» здійснило безготівкове перерахування 3 000 грн на банківську картку відповідача, зазначену в договорі як спосіб отримання кредиту, з призначенням грошового переказу зарахування 3 015 грн.
Із договору факторингу №1-28/04/2021 від 28.04.2021 та документу про відступлення права вимоги встановлено, що ТОВ «Лінеура Україна» відступило права вимоги за кредитними договорами на користь ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП», а ТОВ «ФК АЙКОНС» набуло права вимоги за кредитним договором №929390.
Із виписки з особового рахунку за кредитним договором №929390 встановлено, що на дату розгляду ОСОБА_1 має заборгованість перед позивачем у сумі 10 685,00 грн, з яких тіло кредиту становить 3 000 грн, прострочені відсотки – 5 120 грн, а відсотки за користування кредитом – 2 565 грн.
Застосовані норми права.
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
При цьому, згідно ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін.
Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.
З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір був укладений в електронній формі, а тому на нього поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію».
Згідно п.п. 5, 7 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний правочин — дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.
Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Електронні документи можуть бути подані як докази сторонами у судовому розгляді справи.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.
Істотними умовами кредитного договору є мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, відповідальність сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Частина 1 ст. 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є невиконання або неналежне виконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання.
За період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, а за період після прострочення — відповідно до ст.625 ЦК України.
Право нарахування договірних процентів припиняється після спливу строку дії договору або у разі пред`явлення вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином.
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання процентів.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою.
Згідно ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у повному обсязі.
Мотиви і висновки суду.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів.
Згідно з вимогами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд, керуючись статтею 89 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів у їх сукупності.
Судом встановлено, що між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 31 липня 2020 року був укладений електронний договір споживчого кредиту №929390, який відповідає вимогам письмової форми правочину відповідно до статей 207, 1055 ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію».
Матеріалами справи підтверджено, що відповідач пройшла процедуру ідентифікації в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця, уклала договір шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису, а також погодилась з істотними умовами договору, зокрема щодо суми кредиту, строку його повернення та розміру процентної ставки.
З інформаційної довідки платіжного провайдера встановлено, що кредитні кошти у сумі 3 000 грн були перераховані на платіжну картку відповідача, зазначену нею в договорі, що підтверджує факт надання кредиту. Відповідач не надала доказів, які б свідчили про ненадходження зазначених коштів.
Відповідно до договору факторингу від 28 квітня 2021 року право вимоги за кредитним договором №929390 перейшло до ТОВ «ФК АЙКОНС», у зв`язку з чим позивач набув усіх прав первісного кредитора у зобов`язанні відповідно до статей 512, 514 ЦК України.
Суд дійшов висновку, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, кредит та проценти у встановлений договором строк не повернула, у зв`язку з чим допустила прострочення виконання грошового зобов`язання.
Разом з тим суд звертає увагу, що строк дії кредитного договору становив 30 днів. Доказів укладення додаткової угоди про пролонгацію строку користування кредитом позивачем суду не надано.
З урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц, право кредитодавця нараховувати договірні проценти припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Після цього права кредитора підлягають захисту шляхом застосування наслідків прострочення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України.
Таким чином, нарахування процентів за користування кредитом можливе лише в межах строку дії договору — 30 днів, а вимоги позивача про стягнення процентів, нарахованих після спливу цього строку, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у сумі 3 000 грн та проценти за користування кредитом, нараховані за 30 днів дії договору, у сумі 855 грн.
У задоволенні вимог про стягнення процентів, нарахованих після спливу строку кредитування, у сумі 2 565 грн, суд відмовляє як необґрунтованих.
З огляду на встановлені обставини та досліджені докази суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «ФК АЙКОНС» та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №929390 від 31 липня 2020 року у загальному розмірі 3 855 грн, з яких:3 000 грн — заборгованість за тілом кредиту, 855 грн — заборгованість за процентами за період дії договору. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.
Доводи сторони відповідача щодо відсутності доказів підписання нею кредитного договору №929390 від 31 липня 2020 року суд визнає необґрунтованими та такими, що не спростовують встановлені обставини справи. З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір був укладений в електронній формі, а отже порядок його укладення та підписання регулюється, зокрема, Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до положень цього Закону, використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором є належним способом підписання електронного договору та прирівнюється за правовими наслідками до власноручного підпису сторони. Судом встановлено, що 31 липня 2020 року відповідач ОСОБА_1 пройшла процедуру ідентифікації в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», здійснила авторизацію шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису Х185, який був направлений товариством на номер мобільного телефону, зазначений відповідачем під час реєстрації. Зазначені обставини підтверджуються довідкою про ідентифікацію особи, яка є належним та допустимим доказом у розумінні статей 76, 77 ЦПК України. Крім того, одночасно з авторизацією було здійснено ідентифікацію особи відповідача кредитодавцем, що відповідає вимогам законодавства щодо укладення електронних правочинів та виключає можливість укладення договору без волевиявлення відповідача.
Посилання відповідача на недопустимість доказів фактичного надання кредитних коштів суд також відхиляє. Згідно з пунктом 2.1 кредитного договору №929390, кредит надається у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на платіжну картку клієнта, реквізити якої зазначаються в особистому кабінеті позичальника. Інформаційною довідкою ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» №2643_250521092831 від 21 травня 2025 року підтверджується, що 31 липня 2020 року ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» здійснило безготівкове перерахування грошових коштів у розмірі 3 000 грн на банківську картку № НОМЕР_2 , зазначену відповідачем у договорі як спосіб отримання кредиту. Вказана платіжна картка співпадає з реквізитами, визначеними відповідачем під час укладення договору. При цьому відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував ненадходження кредитних коштів на її рахунок або використання зазначеної платіжної картки іншою особою, що відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України свідчить про невиконання нею обов`язку доказування своїх заперечень. 
Щодо судових витрат.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, на відповідача.
Судовий збір позивачем було сплачено у розмірі 2422,40 грн.
Крім того, представник позивач просив стягнути з відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10500,00 грн., що підтверджується договором №16/06/2025 про надання правничої допомоги від 16 червня 2025 року, де передбачено ціну договору 2000 грн. за годину фактично витраченого часу на надання правової допомогу, свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю , актом про отримання правової допомоги від 15 серпня 2025 року, платіжною інструкцією кредитового переказу коштів від 15 вересня 2025 року.
Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі N 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: "На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат".
Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.2 ст.141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям, суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч.2 ст.141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 4, 5, 9 ст.141 ЦПК України.
При визначенні суми відшкодування вказаних витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 року в справі N362/3912/18 (провадження N61-15005св19), у додатковій постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року в справі N201/14495/16-ц (провадження N61-22962св19).
В обґрунтування розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 10500 грн. з яких вбачається, що адвокат Пархомчук С.В. надав ТОВ "ФК "Айконс" такі юридичні послуги:
- зустріч та консультація щодо перспективи судового врегулювання кредитної заборгованості, яка виникла між ТОВ «ФК АЙКОНС» та відповідачем в рамках кредитного договору, кількість 1 год., вартість послуги 2000 грн.;
- складення та подання до суду позовної заяви (підготовка доказів/додатків до позовної заяви), моніторинг та аналіз судової практики, кількість 2,5 год., загальна вартість послуги 5000 грн.;
- інші клопотання, заяви до суду, складення процесуальних документів, моніторинг "Єдиного реєстру судових рішень" щодо процесуального статусу судової справи, 1,5 год., загальною вартістю 3000 грн.,
- канцелярські витрати на виготовлення копій документів, відправка поштової кореспонденції, вартістю 500 грн.
Із копії рахунку на оплату юридичних послуг у розмірі 10500 грн., платіжної інструкції про сплату ТОВ "ФК Айконс" адвокату Пархомчуку С.В. за юридичні послуги у розмірі 10500 грн. 
Надання доказів про факт та розмір витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
У постанові Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №905/1795/18 визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (п. 61 постанови).
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Суд враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Велика Палата Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі №910/12876/19.
Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Аналогічні висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.10.2021 № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19, від 17.01.2024 у cправі №910/2158/23.
Враховуючи особливості предмета спору, ціну позову 10685 грн., розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, складність справи, яка є незначної складності, в цій категорії справ наявна узгоджена та усталена судова практика, час, який був необхідний для вчинення дій та надання послуг, зазначених в акті про отримання правової допомоги, з огляду на критерії їх виправданості, розумності їх розміру та співмірності з позовом та складністю справи, суд приходить до висновку про те, що заява представника позивача підлягає частковому задоволенню, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн., що відповідатиме критеріям виправданості, розумності та справедливості.
Сума задоволених вимог в розмірі 3855,00 грн складає 36% від суми заявлених вимог 10685,00 грн. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 36% сплаченого судового збору у розмірі 872,06 гривень та 36 % відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 720 гривень.
Керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 259, 265 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов ТОВ «Фінансова компанія Айконс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія Айконс» заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 3855 гривень, судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 872,06 гривень, витрати на правничу допомогу у розмірі 720 гривень.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення до Київського апеляційного суду через Вишгородський районний суд, або безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Айконс», адреса місцезнаходження: адреса: 01042, м. Київ, вул. Саперне Поле, 12, приміщення 1008. Код ЄДРПОУ: 44334170.
Відповідач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_3 .

Суддя         С.В. Олійник