У х в а л а
19 листопада 2025 року
м. Київ 
Справа № 202/4551/24
Провадження № 61-6063ск25
Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного судуГудими Д. А. ознайомився із касаційною скаргою  ОСОБА_1 (далі - скаржник), інтереси якого представляє адвокат Антонов Євген Федорович (далі - адвокат),
на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 10 грудня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 9 квітня 2025 року про перегляд цього рішення 
у справі за позовом скаржника до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди та
в с т а н о в и в :
1.           У квітні 2024 року скаржник звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України 900 000,00 грн відшкодування моральної шкоди.
2.           10 грудня 2024 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська ухвалив рішення, згідно з яким задовольнив позов частково: стягнув із держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь скаржника 50 000,00 грн відшкодування моральної шкоди.
3.           9 квітня 2025 року Дніпровський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою залишив рішення суду першої інстанції без змін.
4.           9 травня 2025 року адвокат в інтересах скаржника подав до Верховного Суду касаційну скаргу (вх. № 14806/0/220-25 від 12 травня 2025 року), у якій просив скасувати рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 10 грудня 2025 року, ухвалу цього суду від 30 грудня 2024 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 9 квітня 2025 року про перегляд вказаних судових рішень.
5.           16 червня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою скаржника в частині оскарження ухвали суду першої інстанції від 30 грудня 2024 року та постанови апеляційного суду від 9 квітня 2025 року про залишення цієї ухвали без змін.
6.           20 червня 2025 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив без руху касаційну скаргу скаржника в іншій частині та встановив для усунення її недоліків десятиденний строк із дня вручення тієї постанови. Скаржник мав зазначити про наявність або відсутність у нього електронного кабінету, конкретизувати підстави касаційного оскарження, надати копії ордера на надання правничої допомоги та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю для інших учасників справи.
7.           10 липня 2025 року адвокат в інтересах скаржника подав до Верховного Суду заяву про усунення недоліків касаційної скарги. Вказав про відсутність електронного кабінету у скаржника. До заяви додав уточнену касаційну скаргу, у якій конкретизував підставу касаційного оскарження, а також додав копії ордера на надання правничої допомоги та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю для усіх інших учасників справи. 
8.           Підставою касаційного оскарження скаржник зазначив відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 23, 1167, 1173, 1174 Цивільного кодексу України щодо обсягу шкоди та критерію справедливої компенсації за наявності одночасно таких фактів: тривалої бездіяльності органів досудового розслідування (понад 9 років); багаторазового поновлення та закриття кримінального провадження без досягнення правової визначеності; психоемоційних наслідків для скаржника; відсутності ефективного засобу юридичного захисту.
9.           Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу скаржника на рішення суду першої інстанції від 10 грудня 2025 року та постанову апеляційного суду від 9 квітня 2025 року про перегляд цього рішення слід повернути.
10.        Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті (пункт 1 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
11.        За змістом пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
12.        Згідно з пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
13.        За змістом цього припису, особа, яка подає касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після його перегляду апеляційним судом та/або на постанову апеляційного суду, має у касаційній скарзі достатньо чітко вказати хоча б одну підставу касаційного оскарження із зазначених у частині другій статті 389 ЦПК України чотирьох, а також обґрунтувати таку підставу (такі підстави).
14.        Верховний Суд звертає увагу скаржника на те, що він формулює висновки про застосування норм права для їхнього подальшого застосування не за тотожних (однакових) спірних правовідносин із тими, які склалися у справі, в якій сформульований висновок, а за подібних спірних правовідносин. Тобто за таких, які подібні насамперед за їхнім змістом, а за необхідності, зумовленої відповідними нормами, - також які подібні за суб`єктами та/або об`єктами цих відносин (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункти 24-31)). Тому абсолютне співпадіння обставин справ, зокрема періоду досудового розслідування, для застосування висновків Верховного Суду не є необхідним.
15.        Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 174/207/22 зробив висновок, що завдання особі немайнової шкоди є очевидними з огляду на встановлені судами обставини: неодноразового (8 разів) безпідставного закриття кримінального провадження; відсутності належного процесуального керівництва з боку прокуратури та несвоєчасного (після спливу строку на притягнення до кримінальної відповідальності) направлення прокурором обвинувального акта до суду; надмірної тривалості кримінального провадження (з січня 2019 року), в якому позивачка є потерпілою. У тій справі Верховний Суд виснував, що з урахуванням усіх цих обставин, засад розумності та справедливості доцільним є стягнути з Державного бюджету України на користь позивачки 20 000,00 грн компенсації моральної шкоди.
16.        Отже, Верховний Суд уже формулював висновки щодо застосування норм права саме за подібних правовідносин із тими, які склалися у сторін спору у справі № 202/4551/24. Тому твердження скаржника у касаційній скарзі про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України) не відповідає дійсності. Інших підстав касаційного оскарження скаржник не зазначив.
17.        Касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку (пункт 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України).
18.        З огляду на викладене, оскільки скаржник не обґрунтував заявлену ним підставу касаційного оскарження, наявність зазначеної скаржником у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження не підтвердилася, інших підстав, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України для оскарження судового рішення в касаційному порядку, скаржник не зазначив, таку скаргу на рішення суду першої інстанції від 10 грудня 2025 року та постанову апеляційного суду від 9 квітня 2025 року про перегляд цього рішення слід повернути. 
19.        Вказане не перешкоджає повторному зверненню із касаційною скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, які стали підставою для її повернення.
Керуючись статтями 260, 261, 389, 392, 393 ЦПК України,
п о с т а н о в и в :
повернути ОСОБА_1 касаційну скаргу на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 10 грудня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 9 квітня 2025 року про перегляд цього рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя 	 	Д. А. Гудима